Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачки та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до Рішення Виконавчого комітету Червоноармійської ради народних депутатів м.Львова №438 від 24.07.1990 Про закріплення житлової площі громадянам району, їй, доценту кафедри нормальної анатомії Львівського державного медичного інституту, надано житлову площу на 2 кімнати площею 41,7 м.кв. по [ADDRESS] , як повторне заселення. У відповідності до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1399 від 31.08.2018 року, виданої ЛКП Управитель, вона є основним квартиронаймачем у квартирі [ADDRESS] . Окрім позивачки у квартирі також зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] та відповідачка. Однак, [PERSON] фактично не проживає в квартирі, добровільно залишила таку, проживає окремо та має іншу сім`ю. Жодних речей відповідачки у квартирі немає, жодної участі в утриманні квартири така не приймає, комунальні послуги не оплачує. Факт не проживання [PERSON] у згаданій квартирі підтверджується актами огляду приміщення квартири. Вартість комунальних послуг визначається виходячи з розрахунку кількості прописаних у квартирі осіб. Отже реєстрація відповідача в помешканні викликає штучне збільшення платежів, хоча [PERSON] такими послугами не користується. А тому позивачка через своє скрутне матеріальне становище змушена звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку із відсутністю більше шести місяців без поважних причин. Добровільно знятися із обліку відповідачка, після її виселення з приміщення не бажала, а тому просить позов задоволити. Ухвалою судді від 11 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 07 жовтня 2019 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , у якому просить відповідачку [PERSON] визнати такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Зустрічні вимоги мотивує тим, що у вище зазначеній квартирі фактично проживає [PERSON] та [PERSON] . Факт не проживання [PERSON] у квартирі підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації, затвердженими директором ЛКП Управитель. Додатково зазначає, що 13.06.1997 року [PERSON] , як основний наймач житлового приміщення виїхала на постійне місце проживання в США, де проживає по теперішній час. Також 26.06.2000 року вона офіційно вийшла заміж за громадянина Америки та згодом була визнана громадянкою США через натуралізацію. У зв`язку із виїздом відповідачки за зустрічним позовом, на постійне проживання до США, утворення нової сім`ї за кордоном в тому числі отримання громадянства іншої країни, вважає, що така втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . В той же час позивачка за зустрічним позовом змушена нести додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, в тому числі така відмітка про реєстрацію за місцем проживання позбавляє [PERSON] можливості оформлення субсидії на вказане житло, чим об`єктивно порушуються її права. Враховуючи викладене просить зустрічні позовні вимоги задоволити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Крім того, 07 жовтня 2019 року представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] подав відзив на первісну позовну заяву. Проти позову заперечує, вважає такий необгрунтованим, оскільки позивач не надала жодних належних та допустимих доказів. Зокрема, відомості зазначені в актах на які посилається позивачка не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] проживала у спірній квартирі та таке підтверджується доказами які, долучені до відзиву. Зазначає, що хоч і періодично перебуває закордоном, [PERSON] не втратила ні зв`язку, ні інтересу до спірної квартири. Усі рахунки за спожиті комунальні послуги сплачує саме вона, на адресу даної квартири приходить для неї кореспонденція. Відповідачка також проводила технічні роботи з приводу покращення житлових умов квартири. Як мешканець будинку [PERSON] неодноразово зверталась разом із сусідами до органів державної влади з приводу ремонту житлового будинку, який перебуває у аварійному стані. Звертає увагу суду, що вона є особою пенсійного віку, іншого житлового приміщення (квартири) немає. Враховуючи викладене просить в задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, при цьому суд повернувся до розгляду справи у підготовчому провадженні. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні 24 січня 2020 року представник позивачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] подав письмові пояснення у яких зазначає, що відповідачкою до свого відзиву долучено ряд письмових доказів того, що вона проживала у спірній квартирі, вчиняла дії спрямовані на покращення житлово-побутових умов, вела активну переписку та громадське життя нерозривно пов`язане із спірним приміщенням, проте описані дії вчинялись лише із середини вересня 2019 року, тобто після пред`явлення позову, що на його думку має бути критично оцінено судом при розгляді справи по суті. Ухвалою суду від 24 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду. Судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями представників сторін у зв`язку із можливістю мирного врегулювання спору. 10 листопада 2020 року на адресу суду поступила заява представника позивачки за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи за відсутності представника позивача. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] 11 листопада 2020 року подав клопотання щодо здійснення судового розгляду без його участі. Свою позицію викладену у відзиві на позовну заяву підтримує. Просить суд у задоволенні первісного позову відмовити, позовні вимоги викладені у зустрічній позовній заяві просить задоволити у повному обсязі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову та зустрічного позову виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передбачено ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що Рішенням Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова від 24.07.1990 за №438 Про закріплення житлової площі громадянам району було вирішено надати жилу площу [PERSON] за адресою по [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки за №1399 від 31.05.2018, в квартирі [ADDRESS] , зареєстровано четверо осіб, зокрема: [PERSON] (основний квартиро наймач), [PERSON] (невістка), [PERSON] (внук), [PERSON] (син). Відповідач [PERSON] є колишньою невісткою основного квартиронаймача [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 09 березня 2006 року. Як вбачається із актів складених ЛКП Управитель від 29.05.2019р. та 02.07.2018р., мешканці будинку [ADDRESS] , підтвердили, що [PERSON] , 1968 р.н. дійсно не проживає у квартирі [ADDRESS] даного будинку більше року. При огляді особистих речей [PERSON] в квартирі не виявлено. Також позивачкою до матеріалів позову долучено квитанції про сплату комунальних послуг за утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території за 2015 2017 роки (а.с.10-34). Відповідачкою за первісним позовом суду представлено також акти складені ЛКП Управитель, якими мешканці будинку [ADDRESS] , підтвердили, що [PERSON] , 1934 р.н. дійсно не проживає у квартирі [ADDRESS] , та виїхала закордон (а.с.53-54). Як вбачається із банківських виписок (а.с.80-88) [PERSON] здійснювала оплату комунальних послуг за водопостачання, електроенергію за адресою [ADDRESS] . Отже, спір виник з приводу користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , а саме [PERSON] вважає, що [PERSON] є такою особою, яка втратила право користування даним житловим приміщенням, а [PERSON] вважає, що саме [PERSON] втратила право користування спірною квартирою. Вищевказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу УРСР, в частині, що не суперечить цивільному законодавству України, а також практикою ЄСПЛ та Верховного Суду. Як передбачено ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору складають вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] до відповідачки [PERSON] та вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] до відповідачки [PERSON] , щодо втрати права на користування неприватизованим житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні протягом тривалого часу, не несе витрати за житлово-комунальні послуги та відмовляються у добровільному порядку вирішити питання щодо зняття себе з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, таким чином, порушуючи права позивача, як наймача спірної квартири. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Повага до права людини на житло закріплена також устатті 8 Європейської Конвенції з прав людиниі основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справіPowell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed