Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свій позов мотивує тим, що він є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в якому також зареєстрована його колишня дружина відповідач [PERSON] . Зазначає, що відповідач з 31 квітня 2018 року не проживає, а її реєстрація у будинку порушує його права, як власника будинку, створює йому перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, а саме, для оформлення житлової субсидії та сплати комунальних платежів. У зв`язку з неможливістю в інакший спосіб вирішити даний спір, просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому позов не визнає, зазначає, що відповідач [PERSON] до спірного будинку вселилась відразу після реєстрації шлюбу з позивачем в 2001 році. Причиною по якій відповідач не проживає є те, що позивач вигнав її з дітьми з будинку, створивши умови, які є небезпечними для її життя та здоров`я. Так, згідно вироку Турійського районного суду Волинської області від 21.12.2018 року позивача [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за те, що він 26.05.2018 року та 28.05.2018 року завдав тілесних ушкоджень своїй дружині відповідачу [PERSON] та призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт. Крім того, між сторонами після розірвання шлюбу тривають численні судові спори. На даний час, відповідач змушена з дітьми винаймати житло та нести значні матеріальні витрати. Твердження позивача, що у зв`язку з реєстрацією відповідача в будинку він сплачує надмірні комунальні послуги не відповідають дійсності, оскільки в будинку встановлені лічильники на світло, воду та газ, а тому позивачем сплачуються комунальні послуги за фактичне використання послуг. Враховуючи наведене, оскільки відповідач на законних підставах набула право користування житловим будинком, однак не проживає в ньому з поважних причин, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити та стягнути з позивача судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що з будинку відповідача не виганяв та перешкод щодо проживання в ньому не чинив, зазначив, що поїхав на тимчасові заробітки в Руспубліку Польща на півтора місяці, повернувшись додому в кінці квітня 2018 року ні відповідача, а ні її речей в будинку не було, відповідач переїхала проживати до своїх батьків в с.Оленівка, Рожищенського району, з ним до серпня 2018 року залишились проживати діти. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що відповідач добровільно залишила місце проживання за адресою - [ADDRESS] , а в подальшому не вчинила ніяких дій для того, щоб вселитися за вказаною адресою. Предстаник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, підтримала пояснення викладені у відзиві на позовну заяву та просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON] (а.с.7). З довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку, виданої Рожищенською міською радою від 11.04.2019 року та будинкової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] , зокрема, відповідач [PERSON] (а.с.8-11). Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 04.07.2018 року розірвано (а.с.6). Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Вищевказана норма чинного законодавства кореспондується з положенням ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] залишила місце своєї реєстрації (проживання) 31 квітня 2018 року та з того часу, жодного разу не поверталася. Вищевказана обставина підтверджується актом №08 від 16.04.2019 року, відповідно до якого було опитано сусідів [PERSON] (проживає [ADDRESS] ), [PERSON] (проживає [ADDRESS] ), [PERSON] (проживає [ADDRESS] ) та встановлено, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 31 квітня 2018 року (а.с.12). Відповідач стверджує про те, що позивач вигнав її з дітьми з будинку, створивши умови, які є небезпечними для її життя та здоров`я та посилається на вирок Турійського районного суду Волинської області від 21.12.2018 року, яким позивача [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Однак, як вбачається з акту обстеження №08 від 16.04.2019 року, відповідач у спірному будинку не проживає з 31 квітня 2018 року, а тілесні ушкодження позивачем їй були нанесені 26 травня 2018 року та 28 травня 2018 року за адресою місця проживання її батьків в [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що на момент нанесення тілесних ушкоджень відповідач не проживала в спірному будинку, а проживала в своїх батьків, що узгоджується з поясненнями позивача наданими в судовому засіданні та матеріалами справи. Крім того, матеріали справи не містять даних про намагання вселитися відповідачем для проживання по місцю реєстрації за період з червня 2018 року до дня подачі позивачем позову до суду, які не дали позитивних результатів. А тому, оскільки реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS] порушує права власника вказаного житла вільно володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також змушує останнього нести додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, наявності між відповідачем і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було, тому є всі передбачені законодавством підстави для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст.ст.321, 391 ЦК України,

Outcome: approved