Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, посилаючись на те, що відповідач є власником (наймачем) квартири [ADDRESS] та зареєстрована як побутовий споживач, особовий рахунок №7620. Стверджує, що не зважаючи на постачання теплової енергії в період з 1 жовтня 2008 року по 1 квітня 2016 року, відповідач не здійснює її оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. Просить суд стягнути з відповідача 16\~144,32 грн. заборгованості за постачання теплової енергії та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності та про визнання позову частково в межах строку позовної давності за останні 3 роки. З урахуванням ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що відповідач зареєстрована та проживає у [INFO], за якою у товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», яке є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія», що надає послуги з постачання теплової енергії (а.с.16), відкритий особовий рахунок на імя відповідача №7620. У відповідності до розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 1 жовтня 2008 року по 1 квітня 2016 року по особовому рахунку №7620 існує заборгованість в розмірі 16\~144,20 грн. (а.с.5-7). Розрахунок здійснено на основі тарифів, погоджених рішенням виконавчого комітету Артемівської міської ради Донецької області від 5 березня 2008 року №173 (а.с.19-20) та від 1 жовтня 2008 року №729 (а.с.10-11), а також затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 14 грудня 2010 року №1831 (а.с.9) та постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 6 червня 2014 року №650, від 11 липня 2014 року №899 (а.с.13-14). Згідно з п.5 ч.2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею\~13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до\~ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У відповідності до ч.5 п.40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року №1198, споживач теплової енергії зобов'язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14. Вирішуючи заяві відповідача про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, пятою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За частинами першою, другою статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ, відповідно до частини першої статті 95 Цивільного процесуального кодексу України, є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-931цс15 та від 21 січня 2015 року №6-214цс14. Встановлено, що відповідач багаторазово протягом жовтня 2008 року 1 квітня 2016 року частково оплачувала заборгованість за житлово-комунальні послуги, найдовший період несплати становив 18 місяців (з 1 січня 2014 року до 1 липня 2015 року); останній раз оплата здійснена у грудні 2015 року. Вчинення таких дій щодо оплати свідчить про визнання відповідачем свого боргу та переривало перебіг позовної давності. Крім того, у квітні 2016 року позивач звернувся зі заявою про видачу судового наказу, у прийнятті якої ухвалою судді від 22 квітня 2016 року відмовлено у звязку з наявністю спору про право (а.с.4). Відтак, встановивши викладені факти, суд вважає неможливим застосування строку позовної давності до вимог позивача. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач-споживач не здійснила оплату за послуги з постачання теплової енергії, надані позивачем, за період з 1 жовтня 2008 року по 1 квітня 2016 року, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved