Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.06.2014 року, укладений між Акціонерним товариством «CGM Czech a.s.», в особі представника [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 1519; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; повернути у власність Акціонерного товариства «CGM Czech a.s.» квартиру [ADDRESS]. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що У 2009 році АТ «Ставбі», яке в подальшому було перейменовано у Акціонерне товариство «CGM Czech a.s.», інвестувало будівництво квартир, у тому числі і квартири [ADDRESS], право власності за товариством на вказану квартиру зареєстровано 04.03.2014 року. У 2014 році почалась процедура банкрутства товариства. Арбітражним керуючим [PERSON] з отриманих відповідей на запити встановлено, квартира [ADDRESS] відчужена 28.06.2014 року за договором купівлі-продажу на користь відповідача [PERSON] Зі сторони товариства при укладенні оспорюваного правочину діяв представник [PERSON], який не був уповноваженим товариством на підписання договору купівлі-продажу, оскільки довіреності на його ім'я директори товариства не видавали і не підписували, а засвідчувальний напис чеської пошти датований 18.02.2014 року, тобто за день до видачі такої довіреності, у зв'язку із чим позивач зазначає, що вказана довіреність є підробленою. Позивач також вказує, що квартира була відчужена за низькою ціною, вибула із власності позивача поза його волею. На підставі ч. 1 ст. 228, ч.ч. 1 та 2 ст. 203 та ст. 215 просить визнати недійсним укладений 28.06.2014 року між сторонами у справі договір, застосувати наслідки недійсності правочину та повернути у власність товариства спірну квартиру. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі з наведених підстав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши про те, що позивачем не доведено існування обставин, передбачених ст. 228 та 203 ЦК України для визнання договору недійсним. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, 16.03.2009 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Акціонерним товариством «Ставбі» укладено інвестиційний договір про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27, предметом якого в тому числі був об'єкт нерухомості - квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 17-29). 29.09.2011 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Акціонерним товариством «CGM Czech a.s.» укладено договір про внесення змін та доповнень до інвестиційного договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27, за умовами якого Акціонерне товариство «CGM Czech a.s.» набуло прав та обов'язків довірителя за інвестиційним договором про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 27 (т. 1 а.с. 43-44). 07.03.2013 року позивачем отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] та проведено державну реєстрацію права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна (т. 2 а.с. 161, 162). 28.06.2014 року між АТ «CGM Czech a.s.» від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1519 (т. 1 а.с. 47). Згідно п. 7 договору продаж квартири здійснено за 189 646 грн.47 коп., які покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок № [NUMBER], відкритий продавець в ПАТ «Промінвестбанк», протягом трьох днів з дня підписання договору. Згідно наданої ПАТ «Промінвестбанк» виписки по рахунку № [NUMBER], грошові кошти у розмірі 189 646,47 грн. 03.07.52014 року надійшли на вказаний рахунок від платника [PERSON] в якості оплати за договором купівлі-продажу за квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 236,237). В силу положень ЦК України, особа яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388). Позивач порушує перед судом питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.06.2014 року на підставі ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину встановленню підлягають обставини, зокрема, з яких підстав заявлені позовні вимоги та чи наявні правові підстави його недійсності. В силу положень ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами 1 та 2 ст. 203 ЦК України, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що на момент підписання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири представник, який діяв від імені товариства при підписанні договору - [PERSON], порушив ч. 2 ст. 203 ЦК України, оскільки не мав відповідної довіреності, яка б уповноважувала його на підписання такого договору. Разом з цим, позивач також зазначає, що квартира вибула із власності позивача поза його волею, внаслідок вчинення кримінального правопорушення - підроблення довіреності, виданої на ім'я представника товариства [PERSON]. Наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України) та наявність вільного волевиявлення учасника правочину (ч. 3 ст. 203 ЦК України) є двома різними підставами, недодержання яких в момент вчинення правочину, може бути наслідком для визнання такого правочину недійсним. Суд зазначає, що посилаючись на такі обставини, як відсутність необхідного обсягу дієздатності у представника товариства [PERSON], підроблення довіреності, на підставі якої діяв останній при підписанні оспорюваного правочину, позивачем не доведено належними та допустимиим доказами в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України вказаних обставин, зокрема, не надано в розпорядження суду судового рішення, яким встановлено факт підроблення довіреності на ім'я [PERSON], або яким би таку довіреність визнано недійсною, що свідчило б про відсутність вільного волевиявлення у учасника оспорюваного правочину - АТ «CGM Czech a.s.» - на укладення такого правочину. При цьому, суд відхиляє доводи представника позивача про те, що вказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями директорів акціонерного товариства про те, що такої довіреності вони не видавали і не підписували, а також про те, що засвідчувальний напис чеської пошти датований 18.02.2014 року, тобто за день до видачі такої довіреності, оскільки з матеріалів цивільної справи вбачається, що при укладенні оспорюваного правочину нотаріусом перевірялись повноваження представника товариства на підписання договору купівлі-продажу та відчуження від імені товариства об'єкта нерухомого майна, нотаріально засвідчена копія такої довіреності міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 166-167). Інших доказів, які б свідчили про протилежне та спростовували ці обставини, позивачем надано в розпорядження суду не було, а тому у суду відсутні підстави на припущеннях представника позивача ґрунтувати висновок про наявність факту підробки довіреності або приймати як доведену в ході судового розгляду обставину про те, що така довіреність не видавалась товариством взагалі. Крім того, суд звертає увагу і на наступне. За змістом частини 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 18 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», а також у постанові Верховного Суду України № 6-1528ц15 від 13.04.2016 року, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження того, що оспорюваний договір спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а також наявності вини сторін правочину, яка виражалась у намірі порушити публічний порядок, що є однією із умов нікчемності правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини та докази, надані сторонами та наявні в матеріалах цивільної справи, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними, у зв'язку із чим у позові слід відмовити. Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації відповідача на квартиру [ADDRESS], а також повернення вказаної квартири у власність позивача, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28.06.2014 року, а суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним.

Outcome: dismissed