Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

позивач звернувся в суд з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 16 березня 2007 року з відповідачем зареєстрував шлюб у Шевченківському районному у місті Запоріжжі відділі реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 102. Дітей від даного шлюбу у них немає. Однак, подружнє життя у них не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, внаслідок чого він втратив до відповідача почуття любові, довіри та поваги. Оскільки близько одного року спільно не проживають, на даний час він має намір створити іншу сімю, тому просить шлюб між ними розірвати. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] не зявилися, однак останній подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та не вирішувати питання розподілу понесених позивачем судових витрат. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не зявилася, подала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позов визнала. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 16 березня 2007 року у Шевченківському районному у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], актовий запис № 102 (а. с. 5, 6-7). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сімю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнала, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Крім цього встановлено, що відповідно до квитанції № [NUMBER] від 04 грудня 2018 року позивачем сплачено 704,80 грн. судового збору (а. с. 1). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з поданої представником [PERSON] заяви, останній, з врахуванням принципу диспозитивності, просить не вирішувати питання розподілу понесених позивачем судових витрат, у звязку з чим суд приходить до висновку, що оскільки таке його волевиявлення не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, тому може бути задоволене судом. На підставі наведеного та

Outcome: approved