Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 99 642 грн. 42 коп. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.11.2016 року л 06 год. 05 хв. у м. Києві по вул. Милославській, 10-а відбулась ДТП за участю службового автомобіля Департаменту патрульної поліції «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] під керуванням інспектора роти №2 батальйону полку №2 УПП у м. Києві ДПП [PERSON] та автомобіля «Газель», д/н [NUMBER] . Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року визнано відповідача винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Toyota» отримав механічні пошкодження. Відповідно до висновку експертного дослідження від 24.07.2017 року вартість матеріального збитку, завданого транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] складає 99 642 грн. 42 коп. Станом на 17.12.2016 року автомобіль «Toyota» належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України, з 02 грудня 2015 року Департамент патрульної поліції є власником вищезазначеного транспортного засобу. Враховуючи те, що Департамент патрульної поліції володів автомобілем на правовій підставі, а саме на підставі договору позички, позивач має право вимагати відшкодування шкоди. Ухвалою суду від 06.08.2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено підготовче засідання. 05.02.2019 року представником відповідача у справі подано відзив на позов. Ухвалою суду від 21.02.2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. 21.02.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача у справі. Протокольною ухвалою суду від 21.02.2019 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, заперечення на позов відповідача та представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини по справі. Із матеріалів справи вбачається, що 02 грудня 2015 року Департамент патрульної служби МВС та Департамент патрульної поліції уклали договір позички № 10, за умовами якого позивач Департамент патрульної поліції прийняв в безоплатне користування строком до 12 місяців 282 транспортних засоби з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби, в тому числі автомобіль Toyota Prius д.н.з. [NUMBER] (а. с. 9 - 20). Автомобіль Toyota Prius д.н.з. [NUMBER] із 17 грудня 2016 року є власністю Департаменту патрульної поліції на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу номер [NUMBER] (а. с. 21). Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Даною постановою встановлено, що 01.11.2016 року [PERSON] , керуючи автомобілем Toyota, реєстраційний номер 11 3140 в м. Києві по вул. Милославській, 10-а, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу в результаті чого здійснив наїзд з припаркованим нерухомим автомобілем марки «Газель», д/н [NUMBER] , водій [PERSON] , своїми діями порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього рухуУкраїни, що призвело до пошкодження транспортного засобу (а. с. 22). Згідно висновку експертного дослідження № 19/13-1/20-ЕД/17 від 24 липня 2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius д.н.з. [NUMBER] , який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01 листопада 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 99 642.42грн. (а. с. 23-31). Згідно листа Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції від 23.11.2018 року № 28-2018 відповідач [PERSON] є працівником управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції та обіймає посаду інспектора роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 ( з обслуговування лівого берега). Відповідно до розстановки сил та засобів управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції 01.11.2016 року о 05 год 00 хв дійсно знаходився на службі (а. с. 83). В матеріалах справи наявна довідка про доходи [PERSON] № 2086 від 27 листопада 2018 року, згідно якої за період з вересеня по жовтень 2018 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 20 913.70 грн. (а. с. 87). Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене вина відповідача [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною згідно постанови Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року, не заперечувалась сторонами у справі та у відзиві на позов. Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Статтею 80 Закону України «Про національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України. Отже, на поліцейських не поширюються норми Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Суд враховує, що дана норма є бланкетною, тобто прямого посилання на норму закону, яка підлягає застосуванню в даному випадку, немає. Звертаючись до суду із даним позовом, Департамент патрульної поліції посилався на положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст. 22 ЦК України щодо права особи на відшкодування збитків у результаті порушення її цивільного права, ст. 1166 ЦК України, якою врегульовано загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Оскільки із матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечується, що відповідач перебуває в трудових правовідносинах із позивачем, та враховуючи, що спеціальним законом «Про національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно-правової відповідальності не врегульовано, до даного спору підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України. Із цих же підстав не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються судом доводи позову Департаменту патрульної поліції про необхідність застосування до спірних правовідносин лише загальних положень ЦК України про відшкодування шкоди. Позивачем на підтвердження розміру майнової шкоди надано висновок експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 24 липня 2017 року № 19/13-1/20-ЕД/17, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу ToyotaPrius д.н.з. [NUMBER] , який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 01.11.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 99 642.42 грн. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання. Під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій, а отже підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля відсутні. Відтак, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника. Частиною 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Оскільки із змісту позову не вбачається іншого, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником, в день її заподіяння, тобто 01 листопада 2016 року, але в будь-якому випадку не пізніше прийняття постанови Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2016 року, якою відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Разом із тим, до суду із даним позовом Департамент патрульної поліції звернувся лише 03 липня 2018 року. Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин відповідно до ст. 234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначав. Суд враховує, що річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача. За таких обставин, позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов`язку відшкодовувати завдану ним шкоду. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed