Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Позивач в особі уповноваженого представника звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, в якій просить надати їй дозвіл на виїзд спільної із відповідачем дитини - [PERSON], [INFO] у її супроводі за кордон, без письмової згоди батька - відповідача, а також дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду дитини, без згоди батька - [PERSON] за межі України до країни: Російська Федерація у період з 01.03.2017 року по 31 грудня 2017 року. Мотивуючи вимоги тим, що з 15.09.2001 року по 01.06.2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, дочка залишилась проживати з нею, але місце проживання сторін і дитини зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], [INFO] являється інвалідом з дитинства. Дитина часто змушена проходити стаціонарне лікування внаслідок своєї хвороби. На даний час лікарі рекомендують позивачу обстеження та можливе лікування [PERSON] у відокремленому структурному підрозділі «Науково-дослідному клінічному інституті педіатрії імені академіка Ю.Е. Вельтіщева» Російського національного дослідного медичного університету імені Н.І. Пирогова, який знаходиться у м. Москва, Російської Федерації, в якому працюють повідні фахівці з неврології. Відповідач відмовляється в установленому законом порядку надавати дозвіл на виїзд дитини у її супроводі до Російської Федерації для медичного обстеження та лікування, що змушує її звернутись з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що в Україні працює два провідних медичних заклади, які спеціалізуються на діагностуванні та лікуванні хвороби, якою страждає її із відповідачем дитина. В результаті обстеження [PERSON] у таких медичних установах, дитині встановлено два протилежні діагнози, а відтак неможливо визначитись із лікуванням. Спеціалісти в області нефрології, які здійснюють нагляд та медичний супровід [PERSON] рекомендують отримати незалежний висновок лікарів у Науково дослідному клінічному інституті педіатрії імені академіка Ю.Е. Вельтіщева» Російського Національного дослідного медичного університету імені Н.І. Пирогова, який знаходиться у Москві, Російської Федерації. Додатково зазначила, що медичні установи, які займаються діагностуванням та лікуванням такої хвороби, як у малолітньої [PERSON], є у Німеччині, Ізраїлі та у Російській Федерації м. Москва - Національний дослідний медичний університет імені Н.І. Пирогова. Оскільки відповідач не приймає участі в утриманні їхньої доньки, не несе додаткових витрат на її лікування, виходячи із власних матеріальних можливостей, позивач в змозі забезпечити лікування дитини у м. Москва, оскільки там приймають медичні виписки, висновки лікарів, знімки, результати ультразвукового діагностування хворого, тощо. А відтак, витрати на обстеження і лікування значно менші, ніж в таких країнах як Німеччина та Ізраїль, в яких необхідно буде робити усі медичні обстеження для діагностування хвороби з початку, що для неї є матеріально не спроможним. Відповідач відмовляється надати позивачу у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон до Російської Федерації для медичного обстеження та лікування, і вимагає ряд документів, які вона надати не може. У зв»язку із агресією Російської Федерації проти України, письмово відмовляються надавати жодна із країн будь - які документи, ні щодо рекомендації лікування у Національному дослідному медичному університеті імені Н.І. Пирогова у м. Москва, ні щодо можливості прийняти хворого на обстеження та лікування. На думку позивача, відповідач діє в супереч інтересам дитини, що змушує її звернутись за захистом прав до суду. Враховуючи, що період оформлення документів для виїзду за кордон при зверненні до суду було визначено з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року, що на момент розгляду справи в суді є неактуальним, позивач уточнила дату такого періоду - з 01.06.2017 року по 31.12.2017 року. З підстав викладених у позовній заяві та доводів наданих під час пояснень, позивач просила суд позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень періоду оформлення документів для виїзду за кордон підтримав, виходячи з доводів, якими обґрунтована позовна заява та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що аргументи відповідача, якими він заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації, є надуманими, необґрунтованими та такими, що суперечать правам дитини. Метою виїзду за кордон позивача разом із дитиною є виключно медичне обстеження та лікування, а не постійне проживання, про що вказує відповідач. Відповідач останні два роки не цікавиться життям дитини, не утримує її матеріально, жодного разу не відвідував її у лікарні, коли вона знаходилась на стаціонарному лікуванні із позивачем, при цьому перешкоджає [PERSON] у здійсненні її прав і обов»язків, зокрема на охорону здоров»я дитини та медичну допомогу. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з підстав викладених у письмових запереченнях. Відповідач звернув увагу суду, що країна до якої просить позивач надати дозвіл на виїзд є - країною агресором, і у даний час є неможливим виїзд до Російської Федерації з цих підстав. Крім того, пояснив, що на його адресу позивачем було направлено письмове звернення, про надання ним нотаріально посвідченого дозволу на оформлення закордонного паспорту [PERSON] та на її виїзд до Російської Федерації у супроводі матері для її медичного обстеження та лікування. Але зі змісту цього листа йому не зрозуміло, яке саме захворювання у його дитини і від якої хвороби її збираються лікувати. Зазначив, що виходячи із того, що позивачем йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною він не має ніякої конкретної інформації щодо стану здоров»я доньки. За умови надання йому усієї медичної документації про стан здоров»я малолітньої [PERSON], зокрема: копії амбулаторної медичної карти за останні 5 років; копії висновку комісії про встановлення дитині інвалідності; висновків медичного експерта про неможливість лікування захворювання [PERSON] в Україні; копії направлення [PERSON] до лікувального закладу у Національний дослідний медичний університет імені Н.І. Пирогова у м. Москва; згоду на лікування та медичне обслуговування даного медичного закладу; відомості щодо оплатного чи безоплатного медичного супроводу у Національному дослідному медичному університеті імені Н.І. Пирогова у м. Москва та у разі платних послуг просить надати йому копію рахунку із гарантією фінансового забезпечення оплати цих рахунків [PERSON], оскільки на даний момент він отримує мінімальну заробітну плату, що не дозволяє оплачувати лікування за кодоном його дитини, а також документи про тривалість та строки лікування дочки, адресу тимчасового проживання позивача у Російській Федерації на період медичного обстеження та лікування [PERSON]. Оскільки вказаного переліку документів позивач та її представник йому не надали, не довели в суді належними доказами необхідність лікування [PERSON] у Національному дослідному медичному університеті імені Н.І. Пирогова у м. Москва, відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача додатково зазначив, що надання судом дозволу на майбутній виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька - відповідача у справі, фактично надає позивачу право виїзду із спільною дитиною сторін з України на інше постійне місце проживання, що суперечить змісту положень ст. 141 СК України, яка визначає рівність прав і обов»язків батьків відносно дитини. Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд, заслухавши сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає часковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 15.09.2001 року сторони перебували у зареєстрованому Відділом РАЦС Дарницького районного управління юстиції м. Києва шлюбі. Від шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач являються батьками дитини, що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 11). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.10.2015 року, залишеним без змін колегією суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 8-10). Як убачається із досліджених судом доказів, [PERSON], [INFO] являється інвалідом з дитинства. Для реабілітації [PERSON] розроблено індивідуальну програму реабілітації інваліда № 29/2016 року, видану лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу «ЦПМСД № 2 Дніпровського району м. Києва». (а.с.13,14). У період з 30.01.2016 року по 11.02.2016 року, з 28.03.2016 року по 04.04.2016 року, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у Київській міській дитячій лікарні № 1, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого (а.с.24-27). Крім того, [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні у нефрологічному відділені ДКБ № 7 клінічна база Головного Управління «Інституту нефрології АМН України» з 04.04.2016 року по 15.04.2016 року та з 30.05.2016 року по 21.06.2016 року. (а.с.28-30). 29.02.2016 року [PERSON] було проведено операцію, що підтверджується протоколом операції виданим Універсальною клінікою «Оберіг» ТОВ «Капітал», ліцензія МОЗ України АГ № 599781 від 17.01.2012 року. (а.с. 22). Медичне обстеження та лікування [PERSON] було також здійснено у Дитячій клінічній лікарні № 7 Печерського район м. Києва. Як убачається із виписки з історії розвитку дитини виданої «Центром первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва Міністерства охорони здоров»я України, [PERSON] встановлено декілька діагнозів та рекомендовано спостереження і консультація в спеціалізованих нефрологічних НДІ для уточнення ступеня можливого порушення видільної функції нирок і корекції лікування. 15 грудня 2016 року у зв»язку із рекомендацією отримання консультації та можливого лікування у відокремленому структурному підрозділі «Науково-дослідному клінічному інституті педіатрії імені академіка Ю.Е. Вельтіщева» Російського національного дослідного медичного університету імені Н.І. Пирогова, який знаходиться у м. Москва, Російської Федерації, позивач звернулась до відповідача з листом з проханням надати до 30.12.2016 року нотаріально посвідчений дозвіл на оформлення закордонного паспорту на виїзд за кордон [PERSON] та нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд [PERSON] до Російської Федерації на лікування у період з 01.03.2017 року по 31.12.2017 року у її супроводі. (а.с. 31). 27 грудня 2016 року відповідач направив позивачу письмову відмову від надання такого дозволу посилаючись на відсутність у нього доказів хвороби його дитини. Зазначивши, що за умови надання йому усієї медичної документації про стан здоров»я малолітньої [PERSON], зокрема: копії амбулаторної медичної карти за останні 5 років; копії висновку комісії про встановлення дитині інвалідності; висновків медичного експерта про неможливість лікування захворювання [PERSON] в Україні; копії направлення [PERSON] до лікувального закладу у Національний дослідний медичний університет імені Н.І. Пирогова у м. Москва; згоду на лікування та медичне обслуговування даного медичного закладу; відомості щодо оплатного чи безоплатного медичного супроводу у Національному дослідному медичному університеті імені Н.І. Пирогова у м. Москва та у разі платних послуг просить надати йому копію рахунку із гарантією фінансового забезпечення оплати цих рахунків [PERSON], оскільки на даний момент він отримує мінімальну заробітну плату, що не дозволяє оплачувати лікування за кодоном його дитини, а також документів про тривалість та строки лікування дочки, адресу тимчасового проживання позивача у Російській Федерації на період медичного обстеження та лікування [PERSON], він у разі необхідності для здоров»я дитини, прийме рішення щодо доцільності такого лікування. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ч. 2 ст. 7 Конвенції про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Законом України № 1767 від 16.12.2009 року, в усіх діях стосовно дітей - інвалідів першочергова увага приділяється вищим інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а за ч. 4 цієї статті ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Дані положення Сімейного Кодексу України цілком кореспондуються із нормою ч. 3 ст. 11, ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» за якими батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Статтею 49 Конституції України передбачено право кожного на охорону здоров»я, медичну допомогу та медичне страхування. Згідно із п. «а» ст. 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров»я», громадяни України зобов»язані піклуватись про своє здоров»я та здоров»я дітей, не шкодити здоров»ю інших громадян. Таким чином, відсутність згоди відповідача, як батька малолітньої [PERSON], [INFO], на виїзд дитини до Російської Федерації для проходження медичного обстеження та лікування, обмежує права дитини на охорону її здоров»я, медичну допомогу та свободу пересування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області, є загальновідомими, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Разом з тим, Законами України не встановлено обмежень у праві громадян України залишати територію України для тимчасового перебування у країні - Російська Федерація. А тому доводи відповідача, щодо неможливості проходження лікування [PERSON], [INFO] у відокремленому структурному підрозділі «Науково-дослідному клінічному інституті педіатрії імені академіка Ю.Е. Вельтіщева» Російського національного дослідного медичного університету імені Н.І. Пирогова, який знаходиться у м. Москва, Російської Федерації, з підстав агресії Російської Федерації відносно України не заслуговують на увагу. Суд також критично відноситься до тверджень відповідача, як підстави для відмови у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з метою лікування, з підстав ненадання йому інформації про стан здоров»я доньки, зокрема: копії амбулаторної медичної карти за останні 5 років; копії висновку комісії про встановлення дитині інвалідності, оскільки відповідач не обмежений у реалізації свого права самостійно отримати таку інформацію, щодо стану здоров»я своєї дитини у відповідних медичних установах, в яких [PERSON] проходила лікування. Крім того, відповідач отримав довідку надану Управлінням праці та соціального захисту населення від 08.09.2016 року № 446/52, що замінює собою посвідчення [PERSON] на право одержання державної допомоги на дитину -інваліда [PERSON], [INFO], яка підтверджує встановлення дитині групи інвалідності. (а.с.13). Також відповідач отримав при направленні йому копії позовної заяви відповідний перелік медичної документації, що був долучений позивачем при зверненні з даним позовом до суду, а саме: щодо перебування їхньої доньки на стаціонарному лікуванні, наявності неоднозначних діагнозів щодо стану її здоров»я та відповідні рекомендації лікарів, щодо консультацій у спеціалізованих нефрологічних НДІ для уточнення ступеня наявної у дитини хвороби. Суд погоджується з доводами позивача, щодо неможливості у наданні ряду документів, які вимагаються відповідачем для прийняття ним рішення щодо доцільності надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Зокрема, письмового висновку медичного експерта про неможливість лікування захворювання [PERSON] в Україні; копії направлення [PERSON] до лікувального закладу у Національний дослідний медичний університет імені Н.І. Пирогова у м. Москва; згоду на лікування та медичне обслуговування даного медичного закладу; відомості щодо оплатного чи безоплатного медичного супроводу у Національному дослідному медичному університеті імені Н.І. Пирогова у м. Москва. Суд також приймає до уваги пояснення позивача щодо обставин та підстав вибору медичного закладу у Російській Федерації, зокрема з урахуванням фінансових витрат пов»язаних з таким медичним обстеженням та у разі необхідності лікуванням. Заперечення відповідача, надані під час судового розгляду справи фактично зводяться до його незгоди приймати участь у додаткових витрат на дитину, пов»язаних з проходженням медичного обстеження та лікування [PERSON] у Національному дослідному медичному університеті імені Н.І. Пирогова у м. Москва, а також його припущеннях щодо виїзду позивача разом із дитиною до Російської Федерації на постійне місце проживання. Отже, фактичні обставини даної справи свідчать про те, що відповідач не оформлює проїзні документи дитини без належних на то підстав всупереч інтересам дитини, і це надає право позивачу отримати дозволи на їх оформлення за відсутності згоди батька дитини на підставі рішення суду, для здійснення свого права та виконання обов'язку, як матері, що ґрунтується на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Судом не встановлено, що надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон та оформлення документів для тимчасових виїздів або супроводів дитини її матір'ю без згоди батька для медичного обстеження та лікування може порушити права та суперечити інтересам дитини, та жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють це, також. При цьому суд вважає за необхідне встановити період перебування дитини на території Російської Федерації для проходження медичного обстеження та лікування, у межах заявлених вимог, до 31 грудня 2017 року. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 640,00 грн. за подання даного позову до суду підлягає стягненню із відповідача в дохід Держави.

Outcome: partial