Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області в інтересах [PERSON] звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , одружилися 27.05.2011 в м. Гадерслев (Королівство Данія). Від цього шлюбу в комуні Уккел, Брюссельський столичний регіон, у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Постійним місцем проживання сім`ї є Королівство [PERSON] . Відповідач регулярно перебувала за кордоном з професійних мотивів. Старша дитина [PERSON] відвідував у Бельгії ясла з 2013 року по 2015 рік. Згодом - з вересня по грудень 2016 року - був учнем французько-англійської групи 2-го року навчального закладу «Тутті Фрутті». Після цього [PERSON] було зараховано до Французького ліцею в м. Брюссель. Сторони з кінця 2016 року по черзі перебували разом з дітьми то в Бельгії, то в Україні й щороку проводили декілька відпусток за кордоном. Так, у квітні 2017 року сторони домовилися залишитися в Україні з дітьми на декілька тижнів, щоб надати відповідачеві можливість допомогти своєму батькові у його клініці. На початку червня 2017 року Відповідач повернулася до Бельгії з Сеймуром, де провела деякий час в м. Брюссель, перш ніж приєднатися до позивача та [PERSON] в Україні. Сторони планували, що вся сім`я повернеться в м. Брюссель у червні 2017 року. Однак відповідач відмовилася повертатися з дітьми до держави їх постійного місця проживання, а саме до Королівства Бельгія, зазначивши, що їй необхідно було залишитися в Україні ще на деякий час з професійних причин. Тому позивач повернувся до Бельгії один. Наступні місяці позивач постійно намагався переконати відповідача повернутися в Бельгію з дітьми. Відповідача щоразу обіцяла йому повернутися найближчим часом. Проте відповідач так і не погодилася повернути дітей до Брюсселя, хоча вона регулярно подорожувала між [PERSON] , Францією та Італією, залишаючи дітей на піклування своїх родичів. У грудні 2017 року позивач поїхав до України, щоб провести новорічні свята з дружиною та своїми дітьми. Було вирішено, що після цього перебування всі члени сім`ї повернуться в Брюссель. Після свят, відповідач попросила позивача залишитися якийсь час в Україні, щоб піклуватися про дітей, оскільки їй доведеться бути відсутньою з метою недовготривалої подорожі за кордон за умови, що після її повернення усі повернуться у [PERSON] . Але відповідач була відсутня протягом значно довшого періоду, аніж очікувалося. У лютому 2018 року відповідач ненадовго повернулася в Брюссель з [PERSON] , залишивши [PERSON] під опікою позивача в Україні. Під час перебування в [PERSON] продовжив відвідувати навчальний заклад «Тутті Фрутті». Згодом відповідач знову почала заперечувати проти повернення дітей до Бельгії, і позивач був змушений повернутися до Бельгії один 26.03.2018. На початку квітня 2018 року відповідач повідомила позивача про те, що вона збирається у відпустку з дітьми до Індонезії на острів Бінтан, недалеко від Сінгапуру, і, якщо він бажає, то може приєднатися до них. Таким чином, 21.04.2018 сім`я опинилася на острові [PERSON] . На місці до позивача звернувся чоловік, який поінформував його про позашлюбні стосунки з його дружиною. Після цих зізнань, позивач побажав повернутися з усією сім`єю в Бельгію. Відповідач погодилась, що позивач повернеться до Бельгії разом з дітьми. Для цього він купив три квитки до Брюсселя. Однак, тільки-но вони опинилися на борту літака. Позивач і діти були виведені поліцією аеропорту через скаргу, подану відповідачем проти позивача стосовно «викрадення дітей». Після цієї події позивач повернувся до Бельгії без дітей. В даний час діти знаходяться в Україні з відповідачем, яка з тих пір відкрито почала виступати проти будь-яких повернень дітей в Бельгію. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дітей на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] позивач не давав. Він з прихильністю ставився до різних подорожей відповідача та поїздок дітей в Україну, оскільки це завжди виправдовувалось професією відповідача. Після подій, що відбулися в травні 2018 р., позивач зрозумів, що його обдурювали і вводили в оману щодо намірів відповідача протягом досить тривалого часу, що й вимусило його порушити це провадження, а також звернутися до судів Бельгії з позовом стосовно питання батьківської відповідальності. У зв`язку з цим, 15.06.2018 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через центральний орган Королівства Бельгія надійшла заява Позивача від 04.06.2018 про сприяння поверненню дітей до Королівства Бельгія. З огляду на пояснення відповідача вбачається, що вона не має наміру повертатися з дітьми до постійного місця проживання в Бельгії, чим порушує права дітей та позивача, зокрема право дітей на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дітей, право дітей та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дітей. Позивач вважає, що Відповідач здійснює незаконне утримування дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути і дитину в державу її постійного проживання, зокрема: дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Королівством Бельгія з 01 липня 2007 року, тобто до моменту початку утримування дітей на території України без згоди Позивача); діти, про яких йде мова, не досягли 16-річного віку ( [PERSON] народився [INFO] та досягне 16-річного віку [INFO] ; [PERSON] народився [INFO] та досягне 16-річного віку [INFO] ); Королівство Бельгія є державою, в якій діти постійно проживали і законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, у тому числі визначення їх місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дітей, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дітей в Україні. Рішенням Франкомовного сімейного суду першої інстанції Брюсселя від 29.06.2018 вирішено вжити термінових заходів, та позивачеві надано тимчасове право одноосібної опіки над дітьми, в тому числі право визначати їхнє постійне місце проживання. \~ \~ \~ \~ У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Повернути малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Королівстві Бельгія. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати відповідача - [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , передати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , їх батькові [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , комуна Сен [PERSON] , Королівство Бельгія, для забезпечення повернення дітей до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгія, на Позивача. У судовому засіданні представник позивача зміст позовних вимог підтримав з підстав та обґрунтувань викладених у позові та просить його задовольнити. Відповідач подав відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що після святкування шлюбу сторони вирішили, за взаємною згодою, оселитися в Україні походження відповідача, оскільки вона продовжувала навчання з гінеколог акушерства в аспірантурі. Позивач не мав ніякої професійної діяльності в Бельгії. З 12.12.2013 по 09.02.2015 позивач - [PERSON] , громадянин Бельгії, навчався в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя за спеціальністю 6.030601 «Менеджмен». У лютому 2012 року сторони повернулися на дуже короткий період у Бельгію, Відповідач народила першу дитину - [PERSON] , а у червні 2012 року родина повернулася з трьохмісячною дитиною в Україну. За період з червня 2012 року по липень 2018 року, тобто протягом шести років, сторони поверталися приблизно один раз на Бельгію, і що це було тимчасово і на дуже обмежені періоди. Одним із тривалих період був також період народження другої дитини - [PERSON] (з вересня 2016 року по грудень 2016 року), тому і позивач надає довідку, що [PERSON] з вересня по грудень 2016 року був учнем французько-англійської групи 2-го року навчального закладу «Тутті Фрутті», а у лютому 2018 року відповідач із сином Тімуром їздила у Брюссель для отримання вакцини позивач із сином [PERSON] перебував в Україні, тобто місці постійного проживання. У березні 2018 року позивач повідомив відповідачу, що не бажає проживати в Україні та повернувся до Бельгії. Після цього відповідач повідомила позивача, що вона збирається у відпустку з дітьми до Індонезії на острів Бінтан, недалеко від Сінгапуру, і якщо він може приєднатися до них. Позивач вводить суд в оману, зазначаючи, що сім`я повернутися до Бельгії, оскільки як вбачається із заброньованих квитків, діти разом із матір`ю планували повернутися назад в Україну, про що і не заперечував Позивач, надав свою згоду. Таким чином, діти з моменту народження ніколи не проживали в Бельгії, а в Україні з їхньою матір`ю та за взаємне згодою сторін. Мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело доходу, створила усі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, тому є усі підстави стверджувати, що діти прижилися у новому середовищі. Окрім цього, молодший син - [PERSON] фактично тільки народився у Бельгії у грудні 2016 року приїхав із відповідачем в Україну і більше жодного разу не повертався до Бельгії. Старший син - [PERSON] , також народився у Бельгії і після цього постійно перебував в Україні, а останній раз був у Бельгії для отримання вакцини - у лютому 2018 року, після чого теж повернувся у країну постійного місця проживання - в Україну. Тому вважає, що позивачем не доведений факт, що Бельгія була постійним місцем проживання дитини до моменту її виїзду в Україну, а також враховуючи, що з переміщення дітей до часу розгляду справи судом пройшло понад один рік, діти прижилися новому середовищі, тому наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову, оскільки наявні передбачені Конвенцією виключні підстави для відмови у визнанні утримання незаконним та їх повернення до Бельгії. За таких обставин, вважає, що сторона позивача не надала належних та допустимих доказів неправомірного переміщення або утримання малолітніх дітей на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, а також доказів постійного проживання дитини на території Бельгії до моменту переміщення або утримання. Також, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітніх дітей і даних про те, що на день неповернення дітей позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дітей. Також, звертаю увагу суду на наявний серйозний ризик того, що повернення дітей може завдати їм фізичної або психічної шкоди або створити для дітей нетерпиму обстановку та порушити їх тісний зв`язок з матір`ю, а також що діти понад рік проживають на території України. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні відповідач та його представник підтримали відзив на позов і просять з мотивів та підстав, викладених у відзиві на позов, відмовити у задоволенні позову. Право на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Представник третіх осіб на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судовому засіданні покладається на думку суду щодо вирішення спору. В подальшому просив розглядати справу у його відсутності. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду витребувано докази. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянин Бельгії, та [PERSON] , [INFO] , громадянка України, одружилися [INFO] в м. Гадерслев, Королівство Данія. Від цього шлюбу в комуні Уккел, Брюссельський столичний регіон, у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження. Судовою ухвалою Апеляційного суду Брюсселя Королівства Бельгії від 13.02.2019, було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги пані Хміль на Рішення, винесене заочно 29 червня 2018 року 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, суд у справах сім`ї, яким прийнято право на те, що батьківські права щодо спільних дітей та управління їхнім майном, здійснюється виключно паном Тімашевим Даміром; постійне та єдине місце проживання спільних дітей доручено пану [PERSON] . Згідно зі статтею 373 Цивільного кодексу Бельгії, якщо батько та мати живуть разом, вони спільно опікуються дитиною. Відповідно до статті 374 Цивільного кодексу Бельгії, якщо батько та мати не живуть разом, право на виконання батьківських обов`язків залишається спільним. Як вбачається з листа №0.184-43780/0/15-18 від 05.11.2018 головного центру обробки спеціальної інформації, [PERSON] , у період з 01.2015 по 26.03.2018 перебував на території України кожного кварталу з періодичним в`їздом та виїздом з України. З 26.03.2018 позивач не перебував на території України. Тімашев [PERSON] , з 12.12.2013 по 09.02.2015 навчався в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя за спеціальністю «Менеджмент», що підтверджується довідкою №2/28-1867 від 30.07.2018, виданої Тернопільським національним технічним університетом імені Івана Пулюя. Судом встановлено, що протягом 2017-2019 років малолітні діти [PERSON] \~та Сеймур\~перебувають на\~території України.\~Тімур Олівер перебував у Бельгії у лютому 2018 році. За час проживання дітей на території України позивач проживав разом з ними, коли перебував на території України. З березня 2018 року позивач не перебуває на території України і здійснює спілкування з дітьми по засобам зв`язку. Доказів про неможливість прибуття [PERSON] на територію України позивач не подав. Відповідач [PERSON] за період з 2017 2019 років здійснює догляд за дітьми, включаючи спільні відпочинки за межами території України. Також піклується про дітей батьки та сестра [PERSON] . Як\~вбачається здовідки № 150/2018 від 20 червня 2018 року про реєстрацію особи громадянином України [PERSON] є громадянином України з 08 березня 2012 року, тобто з моменту народження. Відповідно до довідки № 129/2018 від 11 травня 2018 року про реєстрацію особи громадянином України, видана [PERSON] є громадянином України з 18 [INFO] року [INFO] , тобто з моменту народження. Довідкою, виданою дочірнім підприємством «Авторитет Плюс» приватного підприємства «Східний Масив» від 19.07.2018 № 19-07-18-2, [PERSON] , [INFO] в тому, що вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 06.10.1990. [PERSON] [PERSON] , [INFO] , проживає за даною адресою з 15.06.2012 з матір`ю [PERSON] по теперішній час. [PERSON] - [INFO] проживає за адресою з 18.12.2016 з матір`ю [PERSON] по теперішній час. Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] та [PERSON] від 07.12.2018, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 07 грудня 2018 року. Разом із дітьми зареєстрована також відповідачка, що стверджується копією будинкової книги. Власником даного житла є - [PERSON] , що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають в [ADDRESS] , вказане житло є власність [PERSON] За час проживання в Україні, мати [PERSON] створила усі необхідні умови для всебічного та повноцінного розвитку дітей, про це свідчить відвідуваннями дітьми дошкільних та шкільних навчальних закладів, різноманітних гуртків, здійснення медичного догляду. Зокрема, з червня 2015 року [PERSON] займається 2 (два) рази на тиждень гімнастикою у Центрі здорового розвитку Fit Kid, активно приймає участь у щомісячних нормативах, які запроваджені Центром, окрім того, був учасником Ярмарки спорту», де були представлені різноманітні оздоровчі клуби м. Тернополя та області, що стверджується довідкою від 24.07.2018. Окрім цього, [PERSON] займався у комунальному закладі Тернопільської міської ради «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №2 ім. Ю.Горайського» на відділенні спортивної гімнастики (оздоровча група) з вересня 2015 року по червень 2017 року; та відділення плавання з вересня 2017 року по грудень 2018 року, що стверджується копіями довідки від 06.03.2019 року № 6, характеристикою та грамотою. З 02 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року [PERSON] відвідував підготовчу школу для майбутніх першокласників на базі ТСШ № 3, що стверджується копією довідки від 13.07.2018р. № 347. Також [PERSON] регулярно відвідує заняття по вокалу та активно приймає участь у заходах «Вокальної студії Адель», що стверджується копією довідки від 02.03.2019. На сьогоднішній день [PERSON] навчається в 1-Б класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 3 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області, що стверджується копією довідки від 26.02.2019 №02-13/21. З характеристики зі школи вбачається, що за період навчання з вересня 2018 року по березень 2019 року, дитина швидко адаптувалася до навчання в школі, почуває себе комфортно в учнівському колективі, з перших днів навчання в школі знайшов спільну мову з учнями класу, має багато друзів. Вихованням сина займається мати, дідусь та бабуся, які відвідують загальношкільні та класні збори, беруть активну участь у громадському житті школи та класу. Згідно довідок № 15 від 06.07.2018 та №5 від 26.02.2019, виданої Приватним навчальним закладом «Еліт» [PERSON] , [INFO] , зачислений в червні 2015 року та регулярно відвідує даний заклад, бере активну участь у дошкільних заходах та культурному житті закладу, пізніше був зачислений з 01.08.2018. Окрім цього, згідно довідок від 07.03.2019, виданих поліклінічним відділенням Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні діти - [PERSON] та [PERSON] знаходяться на обліку в лікаря-педіатра педіатричного відділення №1. Відповідно до довідки від 30.08.2018 року, виданої ФОП [PERSON] [PERSON] регулярно спостерігається на огляді у лікаря-стоматолога. Проведено санацію та регулярно проводиться професійна гігієна ротової порожнини. Згідно висновку №18/04-19 експертного дослідження від 10.04.2019, проведеного спеціалістом психологом Центру психологічної експертизи Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти центру психологічної експертизи вбачається, що соціально-підтримуюче оточення для [PERSON] та [PERSON] утворюють їх матір [PERSON] , її батьки, сестра та вони самі стосовно одне одного. Існує серйозний ризик того, що зміна місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] на країну проживання їх батька [PERSON] , (Королівство Бельгія), спричинить для них психічну шкоду, завадить їх нормальному фізичному та психічному розвитку. Відповідно до акта обстеження умов проживання від 11 квітня 2019 року, складеного Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, проведено обстеження житла [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; умови проживання відповідають нормі, квартира з усіма комунальними зручностями, сучасно мебльована та оснащена побутовою технікою; для виховання дітей створено такі умови: повністю оснащена для проживання, розвитку та відпочинку окрема ізольована кімната із сучасним ремонтом, у кімнаті розміщено окреме ліжко. Сеймур в окремій кімнаті з матір`ю. Таким чином, мати [PERSON] створила для дітей усі необхідні умови для їх проживання, виховання та розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі. Про належне виховання та навчання дітей було підтверджено показаннями свідків [PERSON] , яка є вчителем французької мови та [PERSON] , яка є вихователем у приватному навчальному закладі. [PERSON] за час проживання в Україні має власне житло, постійну місце роботи та джерело доходу, що свідчить про наявність в неї засобів в Україні для створення належних умов для розвитку та виховання дітей [PERSON] та [PERSON] . Так, [PERSON] навчалася в інтернатурі зі спеціальності «Акушерство та гінекологія» з 01.08.2010 по 30.06.2013 на контрактній основі, що стверджується довідкою №11/2/3693 від 14.08.2018, виданої ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України». Як вбачається з довідки № 1 від 26.02.2019, виданої [PERSON] про те, що вона дійсно з 01.11.2016 року і по даний час працює на посаді директора ТОВ «Клініка професора [PERSON] Хміля» за сумісництвом. Також [PERSON] працює в ТОВ «Клініка професора [PERSON] » на посаді лікаря акушер гінеколога, що підтверджується довідкою №1 від 07.03.2019. Як вбачається з довідки № 3 від 26.02.2019, виданої [PERSON] , про те, що вона дійсно з 01.11.2016 і по даний час працює на посаді директора ТОВ «СІНЕРДЖІЯ ФАРМ» за сумісництвом. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з 21.07.2011 року [PERSON] зареєстрована як фізична особа - підприємець. Окрім цього, згідно довідки від 26.02.2019 № 61, [PERSON] , працює в ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет ім.. і ЯІ Горбачевського МОЗ України» на посаді асистента кафедри акушерства та гінекології №1 п даний час. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2019, справа №607/14601/18, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27.05.2011 у [PERSON] , Королівство Данія. Згідно акту виписки з реєстру населення від 30.04.2019, [PERSON] виписана з реєстру Комуни Сен- [PERSON] для реєстрації за [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із\~Законом України\~«Про приєднання\~України до\~Конвенції про\~цивільно-правові\~аспекти міжнародного\~викрадення дітей»\~від 11 січня 2006 року, яка набула чинності у відносинах між Україною та Королівством Бельгія з 01 липня 2007 року, тобто до моменту початку утримування дітей на території України. Згідно з частиною першою статті 3\~Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей\~1980 року, до якої Україна приєдналась згідно з\~Законом України від 11 січня 2006 року № 3303\~(далі - Конвенція 1980 року, Гаазька конвенція), переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції 1980 року. Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частина перша статті 3); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частина перша статті 3); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частина перша статті 3). Разом із тим, частиною другою статті 12, частинами першою та другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт «а» частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3). Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Розглядаючи обставини, про які йдеться у статті 13 Конвенції 1980 року, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, надану центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. При цьому відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи. Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.\~\~ За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути визнано незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини першої статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.\~\~ Відповідно до частини сьомої статті\~7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України,\~Конвенцією про\~права дитини,\~іншими міжнародними\~договорами України,\~згода на\~обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являється батьками [PERSON] та [PERSON] , які народилися в Королівстві Бельгії. Після народження діти проживали в Королівстві Бельгія. На підставі домовленості між [PERSON] та [PERSON] діти приїхали до України, де проживають на даний час і забезпеченні усім необхідним. Таким чином, переміщення дітей з Короліства Бельгії до України відбулось у законний спосіб. \~ \~ \~ \~На даний час відповідач не має наміру повертатися до постійного місця проживання в Короліство [PERSON] . Рішенням, винесене заочно 29 червня 2018 року 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, суд у справах сім`ї, яким прийнято право на те, що батьківські права щодо спільних дітей та управління їхнім майном, здійснюється виключно паном Тімашевим Даміром; постійне та єдине місце проживання спільних дітей доручено пану [PERSON] . Враховуючи вищевказане судове рішення Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя свідчать про прагнення [PERSON] до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав. При цьому, відповідач [PERSON] не довела, що [PERSON] знав про відсутність у неї наміру повертатися до Королівства Бельгії і про бажання змінити місце постійного проживання їх дітей та погоджувався на це. У такому разі утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує права іншого з батьків.\~\~ Таким чином, враховуючи, що діти не досягли 16 років, що їх постійним місцем проживання до переміщення було Королівство Бельгії, до якої вони не були повернуті, а також відсутність згоди батька на її подальше перебування в Україні, має місце незаконне утримування дитини в контексті\~ст. 3 Гаазької конвенції. Мотивуючи необхідність відмовити батьку у вимозі щодо повернення дитини, відповідач наполягала на тому, що існує серйозний ризик заподіяння дітям фізичної або психічної шкоди та створення нестерпної обстановки, а також те, що малолітні діти вже прижилася у новому середовищі,\~\~для них створені необхідні умови для проживання, діти відвідують навчальні заклади, мають медичне та побутове забезпечення і проживають в Україні вже більше року. У справі не надано жодних доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання - країни походження, поставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або створення нестерпної обстановки, як на тому наголошує відповідач. Таким чином, посилання щодо існування реального серйозного ризику створення нетерпимої обстановки для дитини з боку позивача в країні повернення є вірогідними твердженнями, тобто припущенням, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Також відсутні підстави стверджувати малолітні діти вже прижилася у новому середовищі.\~ Враховуючи вказані обставини та розуміючи чутливість правовідносин, які є предметом спору у цій справі, суд приходить до висновку, що повернення дітей за місцем її постійного проживання до Королівства Бельгії відповідатиме інтересам дітей, оскільки негативні наслідки не є доведеними. При цьому обом батькам, враховуючи інтереси дитини та інтереси їх самих, доцільно обопільно здійснювати права піклування дитиною та дійти певної домовленості щодо цього. \~ \~ \~ \~Таким чином, наявні всі умови, визначені у статтях 3. 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: дії, що порушують права Позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами; діти, про яку йде мова, не досягли 16-річного віку; чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами; Кооролівство Бельгія є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а Позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні. Судових рішень, або інших домовленостей щодо зазначених питань, зафіксованих у договорі або іншому документі, оформленому у письмовій формі у встановленому порядку, між Позивачем і Відповідачем, немає. Інші доводи та міркування відповідача суд не приймає до уваги. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем,і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом і слід визнати незаконним утримання [PERSON] на території України малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та зобов`язати [PERSON] , [INFO] , повернути\~малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] до Королівства Бельгії, як країни походження. У випадку невиконання судового рішення у добровільному порядку зобов`язати [PERSON] передати малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батькові [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини на територію Королівства Бельгії. Витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгії, покласти на позивача. \~ \~ \~ \~Щодо допущення рішення суду до негайного виконання у частині повернення дітей до Королівства Бельгії, суд вважає, слід відмовити за безпідставність, оскільки стаття 430 ЦПК України, не передбачає таких підстав. Також суд зазначає, що діти перебувають на території України більше одного року. На підставі наведеного,

Outcome: approved