Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить змінити формулювання причини його звільнення з роботи, вказавши підставу та причину звільнення відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України замість п.4 ст.40 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь 30000грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує наступним. Він працював у ПП «Аутпост-СК» в період з 10.11.2018р. по 27.03.2019р та з 14.07.2019р. по 11.05.2021р., будучи звільненим оскаржуваним наказом. За час роботи було неодноразово порушено його трудові права, зокрема 01.03.2021р. без його згоди переведено на нижчеоплачувану посаду, а 09.03.2021р. наказом йому оглошено догану за порушення умов трудового договору - неналежне виконання обов`язків при виїзді на сигнал «тривога» та йому не була проведена оплата праці. Також, за час роботи неодноразово було застосовано зміни істотних умов праці в частині зміни режиму роботи, про що його не повідомляли не менше як за 2 місяці до їх запровадження. Йому не надавалася можливість використовувати час перерви на свій розсуд чи відлучатися з місця роботи на той час. Зокрема йому оголошено догану за невиконання фнкціональних обов`язків о 04.35год. 01.03.2021р., в той час, як Правилами внутрішнього трудового розпорядку для охоронників передбачено перерви для відпочинку в період з 23.00год. до 24.00год. та з 04.00гд. до 05.00год. Незважаючи на залучення його до праці під час вказаних перерв, даний час не було зараховано до робочого часу та не було оплачено. Його неодноразово було змушено працювати по дві зміни підряд без перерви, його залучали до роботи в нічний час та у святкові дні, однак не проводили оплати в подвійному розмірі. Заробітна плата йому завжди виплачувалася пізніше 7 днів після закінчення періоду, що призвело до виникнення заборгованості. Зазначене слугувало підставою звернення 28.04.2021р. із заявою, в якій просив директора ПП «Аутпост-СК» звільнити його із займаної посади з 01.05.2021р. у зв`язку з- грубим порушенням щодо нього трудового законодавства. 30.04.2021р. директор ПП «Аутпост-СК» на його запитання відповів, що відпрацьовувати два тижні йому не потрібно та його буде звільнено з 01.05.2021р. та вручив йому лист про надання фактів порушення трудового законодавства. Тому, 01.05.2021р. він не приступав до роботи та 08.05.2021р. він подав відповідачу доповнення до заяви про звільнення, в якій зазначив факти порушення трудового законодавства. Також, 08.05.2021р. відповідачем вручено йому лист, в якому останній просив надати пояснення з приводу його невиходу на роботу 01.05.2021р. 25.05.2021р. він отримав наказ про звільнення його з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул 01.05.2021р. Представник відповідача подав відзив на позов та зазначив, що [PERSON] просив звільнити його з 01.05.2021р. та згідно п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, цей день є останнім робочим днем та за нього нараховується заробітна плата. Згідно графіка, 01.05.2021р. був робочим днем для [PERSON] та останній був ознайомлений з вказаним графіком, однак він не прибув у вказаний день, про що складено акт. Також, [PERSON] без причин не вийшов на роботу 07.01.2021р., був відстуній на роботі з 08.00год. по 09.00год. 04.02.2021р. Тому, позивача було звільнено за вчинення 01.05.2021р. прогулу., оскільки невихід охоронника на роботу без вчасного інформування адміністрації тягне залишення без охорони об`єктів, які перебувають під охороною. Позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідачем не спростовано неодноразового порушення щодо нього трудового законодавства. Він не вчиняв прогулів 07.01.2021р. та 04.02.2021р. та такі не згадувалися при винесенні оскаржуваного наказу про його звільнення. Він подав заяву про звільнення під час завершення зміни 28.04.2021р. через чергову пульта централізованої охорони [PERSON] в присутності водія [PERSON] та старшого зміни [PERSON] 30.04.2021р. він мав розмову з директором виключно щодо того, чи потрібно йому відпрацьовувати два тижні після подання заяви, на що отримав відповідь про відсутність такої необхідності. 27.04.2021р. йому було вручено графік чергувань 2021р., відповідно до якого режим його роботи був змінений та початок його зміни повинен був розпочинатися з 08.00год замість 09.00год., як було до того, що було останньою підставою звернення із заявою про звільнення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно витягу з трудової книжки, [PERSON] 10.11.2018р. прийнятий на посаду охоронника третього розряду - водія ПП «Аутпост-СК» та був звільнений 27.03.2019р. за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. 14.07.2019р. позивача прийнято на посаду охоронника третього розряду - водія ПП «Аутпост-СК». 01.03.2021р. його переведено на посаду охоронника третього розряду. 11.05.2021р. [PERSON] звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул. 07.01.2021р. [PERSON] був відсутній на робочому місці з 08.00год. до 18.00год., 04.02.2021р. [PERSON] був відсутній на робочому місці з 08.00год. до 09.00год., 01.01.2021р. позивач був відсутній на роботі з 08.00год. до 15.00год., що встановлено з відповідних актів. Згідно графіка чергувань охоронників на квітень, з ознайомленням якого свідчить прізвище, ініціали та підпис позивача, змінами чергування [PERSON] визначено: 03.04.2021р., 07.04.2021р., 11.04.2021р., 15.04.2021р., 19.04.2021р., 23.04.2021р., та 27.04.2021р. З наказу №013/21-ВК встановлено, що позивачу оголошено догану за неналежне виконання функціональних обов`язків при виїзді на сигнал «тривога» 01.03.2021р. о 04.35год. на об`єкт по [ADDRESS] . Наказом №024/21-ВК від 26.04.2021р. скасовано вищевказаний наказ про оголошення [PERSON] догани. Згідно заяви, датованої 28.04.2021р., [PERSON] просив директора ПП «Аутпост-СК» [PERSON] звільнити його із займаної посади з 01.05.2021р. у зв`язку з грубим порушенням щодо нього трудового законодавства. Листом від 30.04.2021р. позивачу запропоновано надати належно оформлену заяву із зазначенням конкретних фактів порушення трудового законодавства. В заяві, яку 08.05.2021р. отримано директором ПП «Аутпост-СК» [PERSON] , [PERSON] вказав про порушення роботодавуем вимог ч.3 ст.66 КЗпП України, ч.4 ст.66 КЗпП України, ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.2 ст.59 КЗпП України, ч.2 ст.65 КЗпП України, ст.106 КЗпП України, ч.1 ст.115, КЗпП України, ч.1 ст.24, ст.34 Закону України «Про оплату праці». Згідно листа від 05.05.2021р., позивачу запропоновано надати пояснення щодо невиконання ним обов`язків 01.05.2021р., на який останній надав відповідь, отриману відповідачем 08.05.2021р. та в якій він зазначив, що він не приступив до виконання трудових обов`язків, оскільки його було повідомлено, що він буде звільнений 01.05.2021р. на підставі поданої ним заяви. Згідно акта №ЛВ7396/416/АВ від 16.04.2021р., листа №6938/4/14-04 від 30.04.2021р., відповіді від 24.06.2021р., Головним управлінням Держпраці у Львівській області. за наслідками здійснення інспекційного відвідування ПП «Аутпост-СК», встановлено порушення даним підприємством трудового законодавства щодо [PERSON] , яке полягало в наступному: переведення на іншу роботу без належних на це підстав та без попередньої завчасної згоди [PERSON] , чим порушено ч.1, 3 ст.32 КЗпП України; залучення [PERSON] до виконання роботи, яка необумовлена трудовим договором - порушення ст.31 КЗпП України; регулярне застосування зміни істотних умов праці в частині зміни режиму роботи, про що не повідомлено завчасно - порушення вимог ч.3 ст.32 КЗпП України; не надано можливості прийому їжі протягом робочого часу, чим порушено ч.4 ст.66 КЗпП України; не виплачена заробітна плата за виконану роботу в повному розмірі - порушено вимоги ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці»; не виплачена заробітна плата в подвійному розмірі за роботу в надурочний час, чим порушено ст.106 КЗпП України; порушено строки виплати заробітної плати - порушено вимоги ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці». 16.04.2021р. Головним управлінням Держпраці у Львівській області винесено припис №ЛВ7396/416/АВ/П про усунення ПП «Аутпост-СК» вищевказаних порушень законодавства про працю. Також, 28.04.2021р. щодо вчинення ПП «Аутпост-СК» вищевказаних порушень законодавства про працю Головним управлінням Держпраці у Львівській області складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.41 КУпАП та 12.05.2021р. складено повідомлення до Червоноградського відділу поліції ГУНП в Львівській області. Постановою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 15.07.2021р. генерального директора ПП «Аутпост-СК» [PERSON] визнано винуватим в порушенні вимог законодавства про працю, в тому числі щодо [PERSON] , та накладено адміністративне стягнення за ч.1 ст.41 КУПАП у виді штрафу в розмірі 510грн. 30.04.2021р. винесено накази про залучення [PERSON] до роботи 01.05.2021р. Наказом №027/21-ВК від 11.05.2021р. позивача [PERSON] звільнено з посади охоронника третього розряду ПП «Аутпост-СК» з 11.05.2021р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул, який мав місце 01.05.2021р. Відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку ПП «Аутпост-СК», для охоронників встановлено: початок роботи з 08.00год.; перерви на харчування з 13.00год. до 13.30год, з 18.00год. до 18.30год., з 23.00год. до 24.00год., з 04.00год. до 05.00год.; закінчення роботи - 08.00год. наступного дня. [PERSON] одружений та проживає з дружиною і двома синами, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу і довідкою від 26.05.2021р. 28.05.2021р. та 07.06.2021р. [PERSON] звертався до лікаря зі скаргами на здоров`я. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до статті 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника (Постанова Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 741/1128/17, постанова Верховного Суду України від 22.05.2013 року № 6-34цс13). Так, з наявних у справі доказів встановлено, що станом на 28.04.2021р. директор ПП «Аутпост-СК» був ознайомлений з актом, складеним за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду щодо додержання вимог законодавства у сфері праці даного підприємства, в якому викладено порушення трудового законодавства, в тому числі щодо позивача, та йому було вручено припис про усунення таких порушень. Таким чином, станом на день звернення [PERSON] із заявою про звільнення у зв`язку з порушенням щодо нього законодавства про працю, такі порушення існували, що було відомо відповідачу. Однак, за наслідками заяви позивача не було винесено наказу про його звільнення. В свою чергу, відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом №58 від 29.07.1993р., якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що заява позивача про його звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем вимог законодавства про працю є підставною, а тому слід змінити формулювання підстав його звільнення, оскільки відповідачем не прийнято рішення за наслідками розгляду такої заяви. Суд задовольняє також вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми вихідної допомоги при звільненні, виходячи з наступного. Відповідно до ст.44 КЗпП України: при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Оскільки, як вже встановлено, трудовий договір між позивачем (як працівником) та відповідачем (як власником та роботодавцем) було припинено внаслідок порушення з боку ПП «Аутпост-СК» законодавства про працю, колективного чи трудового договору (за ч.3 ст. 38), то позивачу підлягає виплата вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Приймаючи до уваги той факт, що відповідно до наданої відповідачем довідки №284/09/21 від 01.09.2021р., середньомісячна заробітна плата позивача на посаді охоронника 3-го розрядку, з якої його було звільнено, становить 6582,32грн., то з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в розмірі 19746,96грн. Таким чином, суд погоджується з наданими позивачем розрахунками з цього приводу та з боку відповідача ці розрахунки не заперечуються та не спростовуються. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З огляду на наведене вище, суд враховує мотиви, викладені позивачем, а також порушення відповідачем трудового законодавства як під час перебування з позивачем у трудових відносинах, так і на час його звільнення та визначає відшкодування моральної шкоди в сумі 2500грн., як таку, що буде достатньою для компенсації негативних наслідків (немайнової шкоди), які мали місце внаслідок незаконних дій відповідача. Згідно п.35 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Тому, судові витрати, в силу вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволених вимог. Так, суд визнає підставними та задовольняє в повному обсязі позовні вимоги [PERSON] про: 1) зміну формулювання; 2) стягнення вихідної допомоги. А тому, судовий збір за дані позовні вимоги підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі в сумі 4540грн. (2270грн. х 2 вимоги). Судовий збір, який пропорційний до задоволеної вимоги про відшкодування моральної шкоди та підлягає до стягнення з відповідача становить 272,40грн., так як в позові [PERSON] просив стягнути на його користь 30000грн., а судом задоволено дану вимогу в сумі 2500грн., що складає 12% від заявленої суми. Загальна сума судового збору, яку слід стягнути з відповідача в дохід держави становить 2270грн. + 2270грн. + 272,40грн. = 4812,40грн. Також, стороною позивача надано суду договір №21/06/07-1 від 03.06.2021р., ордер від 08.06.2021р., опис виконаних робіт по справі, витяг з реєстру, довідку про перебування у трудових відносинах, а також квитанцію про оплату правничої допомоги в сумі 5000грн. Суд визнає дану суму витрат підтвердженою і співмірною з розміром позовних вимог та приходить до висновку про стягнення даної суми з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial