Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з вказаним позовом зазначивши, що з 15.07.2015 року по 21.09.2015 року він працював на посаді заступника директора ДПДГ «Червоний землероб» [PERSON] України. 21.09.2015 року, як вказав позивач, він повідомив керівника про перебування його з 21.09.2015 року на лікарняному, проте коли повернувся 24.09.2015 року на роботу, йому стало відомо, що його звільнено з посади у звязку з прогулом без поважних причин. Позивач, вважаючи звільнення незаконним з даним позовом звернувся до суду. Представник позивача та позивач у судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали та посилаючись на викладені в позові обставини просили позов задовольнити. В подальшому представник позивача надав до суду заяву, згідно з якою розгляд справи просив здійснити без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. На дотримання принципу змагальності сторін, з метою сприяння всебічному та повному зясуванню обставин у справі, судом ухвалою від 05.01.2016 року від відповідача було витребувано копію наказу № 85-к від 21.09.2015 року про звільнення позивача з посади та довідку про середній заробіток позивача, які до суду не надано. З урахуванням вказаних вище обставин суд ухвалив розглянути справу з урахуванням отриманих від представника позивача пояснень, на підставі наявних матеріалів та доказів, заочно. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії БТ - I № 5629503 від 01.04.1981 року, позивач 17.07.2015 року був призначений на посаду заступника директора ДПДГ «Червоний землероб» [PERSON] України. Згідно з листком непрацездатності серії АГН № 311427 від 21.09. 2015 року, у період з 21.09.2015 року по 23.09.2015 року, позивач перебував на лікарняному. Згідно з записом у трудовій книжці № 28, з 21.09.2015 року позивача звільнено з посади заступника директора відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогули без поважних причин). Відповідачем не надано до суду письмових заперечень проти позовних вимог та будь яких доказів щодо отримання від позивача дисципліни письмові пояснення, тому зясуванням фактичних даних по справі суд дійшов висновку про незаконне звільнення позивача з посади заступника директора, оскільки таке звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності позивача. Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення . Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 3 ст. 40 КЗпП України). У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2- 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з п.15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. У відповідності до ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України ( а. с. 20) за час роботи позивача на посаді заступника директора, загальний розмір заробітної плати склав 5 822, 74 грн. Але при визначенні середньої заробітної плати позивача суд враховує п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином, з урахуванням зазначеного суд вважає, що середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці до його звільнення складає 2 712,15 грн. ( заробітна плата за липень: 1461,00 грн. : на кількість робочих днів з 17.07. по 31.07 = 11 робочих днів = середньоденна заробітна плата - 132,82 грн. х на кількість фактично відпрацьованих днів з 22.07. по 31.07. (8 днів) = 1062, 56 грн. = за липень; заробітна плата позивача за серпень 2015 року склала 3446,00 грн.; заробітна плата позивача у вересні 2015 - по день звільнення позивача 21.09.2015 року склала 915.74 грн. Отже, середньомісячна заробітна плата позивача обрахована за два останні місяці до його звільнення (з 22.07.2015 року по 21.09.2015 року) та складає 2 712,15 грн. (5424,30 грн. : 2). Середньоденний заробіток позивача за останні два місяці склав 126,15 грн. (5424,30 грн. : 43 робочих дні -22.07. по 21. 09). Виходячи з вказаного вище розрахунку суд вважає, що загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 11 101, 20 грн. (126, 15 грн. середньоденний заробіток х 88 робочих днів 22.09. 2015 року по 26.01.2016 року). З урахуванням того, що позивача було звільнено з посади в період його непрацездатності, суд вважає наказ № 85-к від 21.09.2015 року про звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин незаконним. Останнім робочим днем позивача був день 21.09.2015 року, тому позивач підлягає поновленню на посаді заступника директора державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції національної академії аграрних наук України» з 22 вересня 2015 року, зі стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі. Крім того, оскільки незаконним звільненням з посади, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в отриманні ним душевних страждань, викликаних необхідністю вжиття певних заходів по організації свого життя та пошуку нової роботи, оскільки позивач залишився без засобів до існування, суд вважає, що позивачу заподіяно ще й моральної шкоди. Але з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи ( ч. 1 ст. 224 ЦПК України). З урахуванням зазначених вище обставин суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом задоволення даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial