Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого вказав, що відповідно до розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13.02.2009 року № 48219 було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], власниками якої в рівних частках є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які під час подання заяви про передачу в приватну власність зазначеної квартири не заявили про те, що він тимчасово відсутній та має право на приватизацію своєї частини квартири, оскільки на час приватизації квартири, а саме: з 28.02.1994 року по 28.02.2009 року перебував в місцях позбавлення волі. У вказаній квартирі, як зазначив позивач, він проживав також до взяття його під варту, а саме з 20.01.1990 року по 28.02.1994 року. Посилаючись на зазначені вище обставини, а також на ст. 71 ЖК України, відповідно до якої передбачено збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, позивач з даним позовом звернувся до суду. Позивач та представник позивача у судове засідання з`явилися, надали пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідачів 1 4 у судове засідання зявився, надав пояснення, згідно з якими позов не визнав, заявив клопотання про застосування у спірних відносинах строку позовної давності, в задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача -5 у судове засідання зявився, надав пояснення, згідно з якими позов не визнав, заявив клопотання про застосування у спірних відносинах строку позовної давності, в задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача -6 у судове засідання не зявився, проте був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи надав до суду заяву, згідно з якою повідомив, що заперечень проти позову не має, розгляд справи просив здійснювати без його участі. Заслухавши пояснення позивача, його представників та представників відповідачів, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що 19 лютого 1986 року, відповідно до рішення Ленінської районної Ради народних депутатів № 76 «Про надання квартир громадянам району» було вирішено погодитися зі спільним рішення адміністрацій та профкомів підприємств і організацій району про надання квартир громадянам, згідно додатків 1 та 2 списку на надання житлової площі громадянам району, (а. с. 16, 17), в яких було зазначено [PERSON], прибиральницю ЖЄI I, багатодітна сімя, яка перебуває на квартирному обліку з 1982 року, у склад якої входять: [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON], [PERSON], житлова площа надана за адресою: вул. Володарського, 24-А (службова). З довідки виданою відповідачем - 6 ( а. с. 29) вбачається, що до складу сімї, яка проживала в [INFO], за станом на лютий 2009 року було внесено всіх відповідачів, без урахування позивача. Батьками відповідача, у відповідності до свідоцтва про народження серії IV УР № 1745180 від 22.10.1962 року, виданого відділом ЗАГС м. Кіровограда записано [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1912 (а. с. 12). Відповідно до свідоцтва про право власності від 13.02.2009 року (а. с. 34), виданого відповідачем -5, згідно з розпорядженням № 48219, квартира [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в рівних частках. Тобто, позивач у вказаному свідоцтві про право власності відсутній. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.03.2009 року, а саме на квартиру [ADDRESS], право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; Передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку)(п.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до паспорту громадянина України та згідно зі свідоцтвом про народження, позивач народився у м. Кіровограді. Як вбачається з копії вироку Судової колегії у кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 16.11.1994 року (справа № 2-80 1994), адреса місця проживання позивача вказана: [ADDRESS] (а.с. 19). У відповідності до довідки установи ИН 316 від 20.01.1990 року, після відбуття покарання, позивач з установи вибув до м. Кіровоград, на [ADDRESS] (а.с. 18). Разом з тим, суд відхиляє надані позивачем копії рапортів та пояснень працівників правоохоронних органів (а. с. 23-27), оскільки вони датовані періодами 2012 -2015 років, а тому не можуть бути допустимими доказами. Надана позивачем на підтвердження викладених в позові обставин копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно свідчить про те, що власниками квартири № 40, по вул. Володарського 24а, в рівних частка є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], Тобто позивач в даному витязі відсутній. Згідно з п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. 24.01.2012 року Апеляційним судом Кіровоградської області винесено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, відповідно до якого рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.11. 2011 року скасовано та позов у вказаній справі залишено без задоволення. Як зазначив позивач в своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні від 11.03.2016 року, про те, що його мати відповідач -1 намагається вирішувати питання щодо здійснення приватизації квартири № 40, що у будинку № 24а по вул. Тарковського у м. Кіровограді йому стало відомо в місцях позбавлення волі, але згідно з листом Державного архіву Кіровоградської області ( а. с. 15), архівну копію рішення Ленінської районної Ради та її виконавчого комітету м. Кіровограда від 19.02.1986 року № 76 «Про надання квартир громадянам району» позивачу було направлено лише 15 червня 2015 року. Тобто про порушене право на житло позивач дізнався тільки 15.06.2015 року. Відповідно до с. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяв представників відповідачів щодо застосування у спірних відносинах строків позовної давності. У відповідності до п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців,зокрема у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. У відповідності до вироку Судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 16.11. 1994 року, у справі по обвинуваченню позивача у вчиненні злочинів передбачених п. «б» ст. 93, ст. 17 п. «2», ст. 93 КК України та згідно з довідкою Кіровоградської ВК № 6 від 28.02. 2009 року, у період з 28.02.1994 року по 28.02.2009 року позивач відбував покарання у місцях позбавлення волі. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судових засіданнях, позивач, як до засудження так і після звільнення з місця позбавлення волі та до теперішнього часу, що не заперечувалося представниками відповідачів, проживав та проживає у [INFO]. Свідок [PERSON] суду показала, вона памятає, що позивач з 2009 року проживає у квартирі № 40, що у будинку № 24а по вул. Тарковського у м. Кіровограді. Вона проживає в квартирі № 2 цього ж будинку з серпня 2002 року. Про будь які питання повязані з приватизацією квартири № 40, що у будинку № 24а по вул. Тарковського у м. Кіровограді нічого їй не відомо. Свідок [PERSON] суду показала, що в квартирі № 38 вона живе з 1966 року. Сімя позивача заселилася в квартиру № 40, що у будинку № 24а по вул. Тарковського у м. Кіровограді приблизно у 1986 році. Бачила як позивач неодноразово входив в квартиру № 40, що у будинку № 24а за вказаною вище адресою та виходив з цієї квартири, у тому числі й на період трагедії, а тому вважає, що він там постійно проживав. Про будь які питання повязані з приватизацією квартири № 40, що у будинку № 24а по вул. Тарковського у м. Кіровограді нічого їй не відомо. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ст. 22 Конституції України). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9 ЖК України, а також відповідно до ст. 29 ЦК України - місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Отже, усупереч наведеним положенням законодавства, при здійсненні приватизації вказаної вище квартири відповідачами не було враховано факт фактичного проживання позивача у квартирі [ADDRESS], що потягло за собою порушення прав позивача, яке полягає у протиправному позбавленні його конституційного права на житло та власність. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial