Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з названим позовом, мотивуючи тим, що з 24.01.1959 року по 24.07.1993 рік він працював на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах, в тому числі на шахті ім. Ю.О. Гагаріна. Внаслідок нехтування адміністрацією гірничого підприємства своїм обов'язком по створенню безпечних умов праці він отримав під час підземних робіт професійне захворювання (пневмоконіоз), яке потягло за собою стійку втрату ним професійної працездатності. Після проходження ним тривалого лікування в умовах стаціонару, пройшов огляд у МСЕК, де 23.05.1993 року у зв'язку із професійним захворюванням йому вперше встановлено 40 % стійкої втрати професійної працездатності з переоглядом. У відповідності до висновків МСЕК, 27.05.1996 року йому вдруге у зв'язку із професійним захворюванням встановлено 40 % стійкої втрати професійної працездатності безстроково та третю групу інвалідності. Відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України, ст. 1168 ЦК України вважає, що на його користь має бути стягнуто відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що за наслідками професійного захворювання, отримання інвалідності, настання стійкої втрати професійної працездатності змінилося його життя, він переніс та продовжує переносити особливі моральні страждання, оскільки загублено важливу частину нормальних життєвих функцій його організму, тривалий час змушений проходити лікування від наслідків захворювання в умовах медичного стаціонару, витримуючи при цьому страждання, переживання у зв'язку із незворотною втратою здоров'я. Він відчуває постійний страх за своє здоров'я. Усім цим були порушені його плани на подальше життя. точнивши позов, просить стягнути з відповідача Державного підприємства «Шахта ім. Ю.О. Гагаріна» на його користь 30 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної стійкою втратою професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням «пневмоконіоз». У судове засідання представник позивач не з'явився, але надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, в якій також зазначив, що на задоволенні позову наполягає, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення . Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи повідомлений, заперечень суду не надав, позивач не заперечував проти винесення заочного рішення, у зв'язку з чим, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд розглядає справу без присутності відповідача, ухваливши заочне рішення. Суд, дослідивши в судовому засіданні зібрані в справі докази, вважає встановленим наступне. Позивач [PERSON] з 24.01.1959 року по 24.07.1993 рік на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах, в тому числі на шахті ім. Ю.О. Гагаріна, що підтверджується копією трудової книжки. 25 травня 1993 року адміністрацією відповідача було складено акт розслідування професійного захворювання, згідно з яким проведено розслідування хронічного професійного захворювання - пневмоконіозу. Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання причинами професійного захворювання є тривалий та багаторазовий вплив промислового пилу у шкідливих концентраціях, недостатня ефективність засобів пилоподавоення. Цей акт не оспорений сторонами. 25.05.1993 року позивачу вперше встановлено втрату працездатності в розмірі 40% з 12.05.1993 року внаслідок професійного захворювання /пневмоконіозу/ з переоглядом. 27.05.1996 року висновком МСЕК від позивачу вдруге встановлено 40% втрати працездатності внаслідок професійного захворювання /пневмоконіозу/ безстроково та третю групу інвалідності. Цей факт підтверджено довідкою МСЕК № 084128 . Згідно із ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Таким чином, саме на відповідача закон покладає обов'язки по забезпеченню належних умов праці. Як вбачається з даного акту, відповідач не виконав свої обов'язки з охорони праці. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472. Закон України від 14 жовтня 1992 року № 2694- ХІІ «Про охорону праці», який діяв на час, коли було встановлено, що втрата працездатності у позивача стала наслідком отриманих на виробництві травм, передбачав можливість відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, в редакції яка була чинна на час виникнення правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України, від 23.06.1993 року № 472 (в редакції за станом на 09.11.1998 р.) (далі Правила) Відповідно до п. 11 Правил (в редакції за станом на день виникнення правовідносин), у разі пошкодження здоров'я потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31.03.1995 року зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань [PERSON], стан його здоров'я, вимушені зміни у його життєвих та виробничих стосунках, засади розумності та справедливості, і вважає можливим стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я умовами виробництва 2550 грн., що не перевищує максимального розміру відшкодування моральної шкоди, встановленого Правилами / (150 х 17 (неоподаткований мінімум) = 2550/. Відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди. Суд вважає, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України). Однак, до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність, відповідно до вимог ст. 268 ч.1. п.3 ЦК України не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 2550 грн. З відповідача підлягають стягненню на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати

Outcome: partial