Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 19025,19 гривень та понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі ЛКП «Дім» перебуває будинок [ADDRESS] . Відповідач є власником квартир [ADDRESS] , [NUMBER] , [NUMBER] цього будинку та користується житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем. Послуги надаються вчасно та належної якості, однак відповідач не оплачує житлово-комунальних послуги в повному обсязі та крім цього, відмовляється від укладення відповідного договору. За період з лютого 2016 року по серпень 2019 року заборгованість за надані послуги з утримання та обслуговування житлового будинку становить 4645,94 гривень. Крім того, за період з січня 2015 року по серпень 2019 року заборгованість за надані послуги з електропостачання становить 14379,25 гривень. Дану суму позивач просить стягнути з відповідача у примусовому порядку. Відзив на позовну заяву, який би відповідав вимогам ст.178 ЦПК України і виключно в якому в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору відповідач не подала. Позовна заява поступила до суду 10.10.2019 року. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, така передана у провадження судді Гирича С.В. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова (суддя Гирич С.В.) від 25.10.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Відповідач заявила відвід головуючому. Згідно ухвали від 02.12.2019 року, суд визнав таку заяву необґрунтованою та у відповідності до вимог ч.3 ст.40 ЦПК України передав її для вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.12.2019 року в складі головуючого судді Стрепка Н.Л., у задоволенні заяви про відвід судді Гирича С.В. відмовлено. В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.12.2019 року, суд перейшов до розгляду справи з повідомленням сторін. Цією ж ухвалою суд повернув відповідачу відзив, оскільки такий подано з порушенням вимог ч.4 ст.178 ЦПК України. Повторно визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, а також повторно роз`яснено обов`язок відповідача направити відзив іншим учасникам справи, про що суду надати відповідне підтвердження. Після цього, відповідач вдруге подала заяву про відвід головуючого. Головуючий також подав заяву про самовідвід. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.03.2020 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого. Одночасно, цією ж ухвалою задоволено заяву головуючого судді про самовідвід. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2020 року, справа передана у провадження судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.03.2020 року, справа прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Одночасно, сторонам визначено строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси відповідача представляв адвокат. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. В останньому судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про витребування доказів про вселення відповідача у спірну квартиру. Суд відхилив таке клопотання як з огляду на стадію розгляду справи, на якій таке клопотання було заявлено, так і через його недоцільність, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить, що відповідач заперечує позов з цих підстав. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Після того, як відповідач виявила бажання скористатись правовою допомогою, суд оголосив перерву в судовому засіданні, після чого надав справу представнику для ознайомлення. Представник позивача приймала участь в судовому засіданні особисто та надавала пояснення. Відповідач теж приймала участь в судовому засіданні та крім цього, її інтереси представляв представник - адвокат Матлашевський В.Л. По факту, ухвалами від 25.10.2019 року, від 13.12.2019 року та від 13.03.2020 року відповідачу тричі встановлювався п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву і як вбачається з матеріалів справи (а.с.101, 115, 137), відповідач отримала такі ухвали, однак так і не подала суду відзив, який би відповідав вимогам ст.178 ЦПК України. Натомість, відповідач та її представник надали усні пояснення щодо позову і суд надасть їм правову оцінку. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу із вступним словом представник позивача висловилася про підтримку позовних вимог, дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просила позов задовольнити. В останнє судове засідання представник позивача не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечила та пояснила, що вона фактично користується кімнатами [ADDRESS] та [ADDRESS] закрита її сусідкою. Послуги надаються, однак вони неналежної якості і тому, нарахування плати за такі послуги вважає завищеним. Представник відповідача в судовому засіданні також заперечив проти обґрунтованості позову. Зокрема, між сторонами відсутні договірні відносини та крім цього, відсутні докази про перебування будинку на балансі позивача. Також вважає, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України. Так само як і відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.92), відповідач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 41,80 кв.м. Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 29,60 кв.м. Окрім відповідача у квартирі зареєстрований її син [PERSON] . Відповідач є основним квартиронаймачем цієї квартири на підставі ордера № 0004583 від 05.08.2015 року. Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем. Договірні відносини між сторонами відсутні. Згідно розрахунків заборгованості (а.с.5, 6) за період з лютого 2016 року по серпень 2019 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 4645,94 гривень. Крім того, за період з січня 2015 року по серпень 2019 року заборгованість за надані послуги з електропостачання становить 14379,25 гривень. З метою стягнення цих коштів з відповідача позивач звернувся до суду з позовом. Таким чином питання, які мають бути вирішені в цій справі полягають в тому, чи несе відповідач обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та чи є наданий позивачем розрахунок обґрунтованим. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року набрав чинності 10.12.2017 та був введений в дію 01.05.2019 року (далі Закон № 2189-VIII). До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 (далі Закон № 1875-IV). Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 01.05.2019 року, суд керуватиметься загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону № 1875-IV, а після 01.05.2019 року - тим ж актами та положеннями Закону № 2189-VIII. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась до 01.05.2019 року. Аналогічно, на думку суду вказана обставина не є перешкодою для стягнення заборгованості, яка утворилась після 01.05.2019 року. Зокрема, поняттю житлово-комунальних послуг положення пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом № 1875-IV. Крім того, за змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою, так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог пункту 1 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Тому, суд відкидає аргументи сторони відповідача щодо відсутності між сторонами договірних відносин і надалі надасть правову оцінку доводам про надання послуг неналежної якості. Безпосередньо в судовому засідання відповідач визнала, що житлово-комунальні послуги позивачем надаються. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач все ж таки частково оплачувала ці послуги. В судовому засідання остання пояснила, що оплата здійснена з врахуванням її матеріального становища, а також у розмірі, який на її думку відповідає обсягам та якості наданих послуг. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями пункту 5 частини першої статті 20 Закону № 1875-IV було передбачено право споживача на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Аналогічне право індивідуального споживача передбачене у пункті 5 частини першої статті 7 чинного на даний час Закону № 2189-VIII. Водночас, як Закон № 1875-IV (стаття 18), так і Закон № 2189-VIII (стаття 27) передбачають порядок оформлення претензій споживачів до виконавців у випадку ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Так, за змістом вказаних норм Закону після виявлення факту ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач здійснює виклик виконавця, після чого складається акт-претензія, який подається виконавцю і який останнім або задовольняється, або ж надається обґрунтована письмова відмова в задоволенні претензій споживача. На підтвердження факту надання житлово-комунальних послуг відповідачу, позивач надав суду копії актів здачі-приймання робіт (а.с.7-25), копії актів-рахунків приймання виконаних робіт (а.с.26-50), копію договору про надання послуг з вивезення побутових відходів № 4-ДВ від 01.08.2013 (а.с.51), копію актів з надання послуг вивезення та захоронення ТПВ (а.с.52-59), договори № 47-д та № 47/504 з профілактичної боротьби з паразитами (а.с.60,66), акти приймання-передачі виконаних робіт (а.с.61-65), договір огляду та перевірки системи ДВК (а.с.67-68), акти здачі-приймання ремонтно-аварійних робіт по внутрішньобудинкових інженерних мережах (а.с.69-83), акти надання послуг (84-89), копію договору про електропостачання (а.с.90-91). Відповідач не надала доказів на спростування таких обставин, та крім цього, взагалі не надала доказів про те, що вона відповідно до статті 18 Закону № 1875-IV та статті 27 Закону № 2189-VIII зверталась до виконавця з претензією щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. За відсутності таких доказів заперечення споживача щодо ненадання або надання послуг неналежної якості є безпідставними. Тому,

Outcome: approved