Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач в особі свого представника - [PERSON] у вересні 2017 року звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.07.2015 між сторонами було укладено договір позики №10/07-15/П, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 6000 грн., та зобов'язався їх повернути до 04.08.2015 року. Оскільки відповідач у визначений строк не повернув грошові кошти, та на неодноразово направлені письмові претензії щодо повернення грошових коштів не реагує, позивач змушений звертатись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просить суд стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу у розмірі 6000 грн., інфляційні втрати - 1494 грн., 3% річних у розмірі 381,70 грн., а також понесені судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору у сумі 640 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] від 11.10.2017, після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2018, у зв'язку із звільненням судді [PERSON], справу було передано на розгляд новому складу суду - головуючому Зотько Т.А. Ухвалою суду від 05.03.2018 по вищевказаній справі було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву від останнього на адресу суду також не надходило. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Заслухавши вступне слово представника позивача - [PERSON], вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №10/07-15/П, відповідно до умов якого відповідач отримав від позичальника грошові кошти у розмірі 6000 грн. та зобов'язався повернути їх до 04.08.2015 року (а.с.54-55, до справи долучений його оригінал). Відповідно до п.11 укладеного договору сторони погодили, що цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку. Як вбачається з розписки складеної відповідачем по справі [PERSON] від 10.07.2015 останній отримав в борг грошові кошти від позивача у розмірі 6000 грн. (а.с.56, до справи долучений її оригінал). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України. Як вбачається з укладеного між сторонами договору позики, та особисто складеної відповідачем розписки про отримання грошових коштів, останній зобов'язався їх повернути у строк до 04.08.2015, але до цього часу гроші не повернув. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11. Відповідно до проведеного представником позивача розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання та 3%річних, сукупний розмір боргу складає 7875,70 грн., з яких: 6000 грн. - основна сума боргу, 1494 грн. - інфляційні втрати та 381,70 грн. - 3% річних. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач рішення суду не виконує, продовжує користуватися грошовими коштами, що належать позивачу, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі й з відповідача на його користь підлягають стягненню грошові кошти у загальному рорзмірі 7875,70 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved