Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовною заявою в якій просить в порядку регресу стягнути з відповідача 7719,51 грн. та судовий збір у розмірі 229,40 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 03.10.2010 в м.Львові відбулось зіткнення застрахованого автомобіля марки «Mitsubbishi Cold 1.3 АТ» та автомобіля марки «Ніссан», під керуванням відповідача, внаслідок чого застрахований автомобіль отримав пошкодження. Відповідач порушив п.10.1 ПДР України, згідно з матеріалів справи. Відносно автомобіля марки «Mitsubbishi Cold 1.3 АТ», д.н.з. [NUMBER] 25.06.2010 був укладений договір про страхування наземного транспорту № 052-3202/390-10 між позивачем та [PERSON] ДТП від 03.10.2010 визнана позивачем страховим випадком. Згідно із звіту від 08.11.2011 про оцінку застрахованого автомобіля, завданого власнику колісного транспортного засобу, перераховано власнику застрахованого автомобіля [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 6311,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням, а відтак, у відповідності до ст.993 ЦК України до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що отримала відшкодування має до особи відповідальної за завдані збитки. При цьому, просить стягнути із відповідача витрати понесені за отримання довідки ДАІ у розмірі 83,00 грн., 25, 34 грн. - оплату за телеграми учасникам ДТП, 500,00 грн. за послуги з експертного дослідження, 800 грн. за отримані юридичні послуги та сплачений судовий збір у розмірі 229,40 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просить такі задовольнити повністю. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог повністю з викладенням доводів, що містяться у письмових запереченнях від 24.02.2014. Разом із тим, просить застувати строки позовної давності до позовних вимог у відповідності до ст.267 ЦК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим суб'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену безпеку. Згідно з положеннями ст.ст.993, 1191 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник за або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України передбачено право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений. Судом встановлено, що 03 жовтня 2010 року о 09 год. 25 хв. у м. Львові на вулиці Кавалерідзе, 9а, з вини відповідача, мало місце ДТП за участю автомобіля марки «Ніссан», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля марки «Mitsubbishi Cold 1.3 АТ», д.н.з. [NUMBER], що належить [PERSON] Вина [PERSON] у ДТП встановлена постановою Сихівського районного суду м.Львова від 20 жовтня 2010 року у справі № 3-3771/10. Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України дана постанова є обов'язковою в частині, що стосується вчинених відповідачем дій, тому вина [PERSON] у вчиненні ДТП не підлягає доказуванню. З матеріалів справи встановлено, що позивачем на підставі постанови суду від 20.10.2010 дорожньо-транспорту пригоду, яка сталась 03.10.2010, визнано страховим випадком. Матеріальний збиток, завданий транспортному засобу автомобіля марки «Mitsubbishi Cold 1.3 АТ», д.н.з. [NUMBER], згідно з звіту спеціаліста № 445/11 від 08.11.2011 становить 7733,76 грн. та відповідно до рахунку № 1366 від 19.10.2010 оплачено у розмірі 6311,17 грн. Із матеріалів справи вбачається, що на момент скоєння ДТП [PERSON] не надав потерпілій [PERSON] інформації про наявність у нього договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв'язку із чим страхове відшкодування у розмірі 6311,17 грн. виплачено позивачем, що підтверджено платіжним дорученням від 29.12.2011 № 1770. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що оскільки ДТП 03.10.2010 мала місце та була скоєна з вини відповідача, та дії останнього потягли цивільно-правові наслідки, а тому позивачем право регресної вимоги обґрунтоване належними та допустимими доказами по справі, так як, сума страхового відшкодування виплачена потерпілій, що стверджується платіжним дорученням, а відтак позовна вимога про стягнення страхового відшкодування у сумі 6311,17 грн. підставна та обґрунтована, а тому необхідно стягнути із відповідача на користь позивача у порядку регресу суму страхового відшкодування у вище вказаному розмірі. Щодо частини позовних вимог про стягнення суми оплати за довідку ДАІ, за телеграми учасникам ДТП, послуги з експертного дослідження та витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України наведено виключний перелік судових витрат. При цьому, вартість дослідження спеціаліста, вартість за отримання довідки ДАІ та направлення телеграми учасникам ДТП не відносяться до судових витрат, оскільки вказані витрати були понесені позивачем до звернення до суду, з власної ініціативи і не можуть бути відшкодовані у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. При цьому, відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуації транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Отже, чинним законодавством не передбачено право страховика вимагати відшкодування вартості понесених вищевказаних витрат, оскільки такі витрати страховика не є страховим відшкодуванням, а спрямовані на визначення розміру збитків та відносяться до звичайної господарської діяльності страховика, а відтак суд приходить до переконання, що такі витрати не підлягають стягненню з відповідача. Разом із тим, між позивачем та ТзОВ «ЮКК «Дністер» укладено договір про надання юридичних послуг № 19/2013 від 02.12.2013 щодо організації та ведення претензійно-позовної роботи за матеріалами щодо відшкодування збитків завданих [PERSON] та оплата за такі послуги здійснюється у розмірі зазначеному у кошторисі, що є частиною відповідного договору, у розмірі 800,00 грн. Згідно з п.4.1. договору замовник - позивач у справі здійснює передоплату в розмірі 100% згідно з кошторисом (Додатком №1). Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у відшкодуванні витрат на правову допомогу у розмірі 800,00 грн. необхідно відмовити, оскільки такі витрати позивачем не підтверджено. Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд приходить наступного. Відповідно до ст.257, ч.6 ст.261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Аналогічне положення містить у пп3 п.11, пп3 п.27 постанови Пленуму ВС України № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» регресну вимогу може бути пред'явлено протягом трьох років із дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо); при регресі перебіг позовної давності починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що страхове відшкодування у розмірі 6311,17 грн. виплачено позивачем на користь [PERSON] 29.12.2011, згідно з платіжного доручення №12770 від 29.12.2011; позивач звернувся до суду із позовом 03.01.2014, заявлені вимоги позивачем не відносяться до вимог на які позовна давність не поширюється /у розумінні ст.268 ЦК України/, тому такі заявлені в межах строку позовної давності, а відтак, суд приходить до висновку, що доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності необґрунтовані та безпідставні, а у заяві відповідача про застосування строку позовної давності необхідно відмовити. Вирішуючи розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно з платіжним дорученням від 10.12.2013 № 627, наявним у матеріалах справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено 229 грн. 40 коп. судового збору, що підлягає стягненню з відповідача. На підставі ст.ст.261, 993, 1187, 1191 ЦК України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», постанови Пленуму ВС України № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та

Outcome: partial