Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.02.2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 8\~000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач не виконала умови договору належним чином, у неї станом на 31.07.2013 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 25\~891,29 грн., що складається з заборгованості за кредитом 7 982,83 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом 12 769,42 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом 3 429,93 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1 209,11 грн. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 вересня 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача про стягнення заборгованості було задоволено. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 09.03.2016 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду від 25 вересня 2013 року скасовано. Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалив провести судове засіданні у відсутності представника позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, у звязку з тим, що відповідач погасила кредитну заборгованість після реалізації позивачем заставного автомобіля, а також у звязку із пропуском позивачем строку звернення з даним позовом до суду, тобто у звязку із пропуском позовної давності. Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.02.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8\~000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач не виконала умови договору належним чином, у неї станом на 31.07.2013 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 25\~891,29 грн., що складається з заборгованості за кредитом 7 982,83 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом 12 769,42 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом 3 429,93 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн., штрафу (процентна складова) 1 209,11 грн. Як вбачається із ч.1\~статті 1054 ЦК України,\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із\~ст. 526 ЦК України\~зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Пунктом 1\~ст. 536 ЦК України\~передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Судом встановлено, що відповідачем в лютому 2008 року були використані кредитні кошти в сумі 7\~982,83 грн., як вбачається із доданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості. З умов заяви позичальника вбачається, що погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, за який приймається період з 25 по 30 число кожного місяця. Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.\~ Із пояснень представника відповідача встановлено, що відповідач за дані кредитні кошти, а також додаткові кредитні кошти, придбала автомобіль. Відповідно до умов, викладених в заяві позичальника, позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості за кредитом у передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованій Приватбанком. Однак в умовах не зазначено ні рахунку, ні номер картки. Додаткових угод з цього питання між сторонами не укладалося. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка підписала тільки заяву позичальника, будь-яких інших договорів чи умов і правил вона не підписувала та не ознайомлювалася, оскільки їй таких документів ніхто для ознайомлення не надавав. До позовної заяви позивачем долучено Умови і Правила, які не підписувалися ні позичальником, ні кредитором. Відповідно до\~ст. 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами. Правочин згідно\~ст. 207 цього ж Кодексу, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Судом встановлено, що відповідач передбачені договором зобовязання щодо своєчасності погашення кредиту і сплати нарахованих відсотків не виконувала, оскільки вважала, що після вилучення і реалізації в січні місяці 2009 року працівниками «ПриватБанку» автомобіля, її заборгованість по кредиту була повністю погашена за рахунок коштів, отриманих з реалізації автомобіля. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Зокрема ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач обовязків за кредитним договором не виконувала, а тому перебіг позовної давності повинен відраховуватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто з березня місяця 2008 року. Отже, трирічний строк позовної давності для звернення позивача до суду з вимогою про захист свого цивільного права закінчився у березня місяці 2011 року. А позивач звернувся із позовом тільки 29.08.2013 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Згідно зі\~ст. 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Крім того, згідно ч. 1\~ст. 259 ЦК України\~позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Доказів, де б сторони погодили збільшені строки позовної давності та підписали таку домовленість у матеріалах справи немає. Згідно з вимогами статей\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Outcome: dismissed