Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

Позивач, в особі свого представника [PERSON], звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, домоволодінням за адресою: [ADDRESS] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником вказаної домоволодіння відповідно до Договору купівлі-продажу від 21.12.1988 року реєстровий № 140. Відповідач є сином позивача та у зв'язку з виниклою необхідністю був зареєстрований у домоволодінні належному позивачу 22.01.2007 року, однак з часу реєстрації та по теперішній час фактично не мешкає за адресою реєстрації, не сплачує комунальні послуги, не несе витрати по користуванню електроенергією, не здійснював поточного чи капітального ремонту будинку чи господарських споруд та побудов при ньому, та у інший спосіб не ніс жодних трудових та фінансових затрат на її утримання, що стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник повідомлені судом в належний спосіб про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, але спрямували до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, при цьому позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. На адресу суду надіслав заяву в якій клопотав про розгляд справи у його відсутність із зазначенням про визнання позовних вимог в повному обсязі. Від представника третьої особи - виконкому Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області надійшов лист в якому він просить розглянути справу без його присутності. Розглянувши матеріали справи судом встановлено: Згідно копій правовстановлюючих документів позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Згідно Акау обстеження житлових умов, складеного комісією Краснополянської сільської ради 14.06.2018 року та затвердженого головою сільської ради [PERSON], [PERSON], [INFO] не мешкає з батьками в домоволодіння по [ADDRESS] з1999 року. Вперше в домоволодіння був зареєстрований 11.11.1997 року по 02.04.2003 рік, остання реєстрація 22 січня 2007 року і по теперішній час (а.с. 30). Згідно довідки № 980, виданої виконавчим комітетом Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області 14.06.2018 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований [ADDRESS], однак на території села не мешкає з 1999 року (а.с.31). Згідно позовної заяви, довідки та Акту виконавчого комітету Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, відповідач фактично не мешкає за адресою реєстрації з 1999 року, не сплатив жодної копійки за комунальні послуги, не ніс витрати по користуванню електроенергією, не здійснював поточного чи капітального ремонту домоволодіння та в інший спосіб не ніс жодних трудових та фінансових затрат на його утримання та до теперішнього часу цього не робить, тобто відсутній за адресою реєстрації більше одного року. Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10, 60, 131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, за ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом та цією нормою встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Ч. 4 ст. 29 ЦК України, встановлюється, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач не проживає в домоволодінні за адресою: [ADDRESS], більше 1 року, будинком та господарчими спорудами при ньому не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не здійснює, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved