Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся в липні 2016 року в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 05 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н. Відповідно до даного кредитного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує прийняті на себе зобов'язання. Сукупна сума боргу за договором складає 15836 гривень 12 копійок. Просить позов задовольнити повністю та стягнути з відповідача суму заборгованості. Представник позивача вимоги підтримала в повній мірі та надала пояснення аналогічно, зазначеним у заяві (а.с.2-3). Позов просить задоволити. Відповідач у судове засідання не з'явилася повторно, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача позов визнав частково. Зокрема, визнав вимоги в частині заборгованості по кредиту в розмірі 784 гривень 24 копійки та заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 843 гривні 06 копійок. У решті позовних вимог заперечує, вважаючи їх такими, що не підлягають до задоволення оскільки за договором, відсотки нараховуються в розмірі 30% річних на тіло кредиту. Навівши власні розрахунки стверджує, що сукупний розмір заборгованості по процентам за користування кредитом не може перевищувати 860 гривень, при умові, що відповідач не повернула б жодної гривні із отриманого тіла кредиту. Також зазначив, що позивачем пропущено строки позовної давності стовно звернення до суду із вимогою про стягнення сум заборгованості, що є підставою для відмови у позові. Вислухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних міркувань. Так, судом встановлено, що 05 листопада 2012 року між сторонами було укладено кредитний договір без номеру, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.5). Правовідносини, що виникли між сторонами, носять зобов'язальний характер. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позивач нарахував відповідачу до стягнення в судовому порядку загальну заборгованість за кредитним договором станом на 31 травня 2016 року в розмірі 15836,12 грн., з яких 784,24 грн. - заборгованість по кредиту: 10621,59 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3200,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 1230,29 грн. - заборгованість по штрафам (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В силу вимог ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З огляду на визнання позову відповідачем в особі свого представника в частині заборгованості по кредиту в розмірі 784,24 грн., а також визнання в даній частині обставин, суд вважає за необхідне в цій частині позову його задовольнити повністю. Оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, а також визнання відповідачем позову, як його процесуальне право, яким він розпорядився на власний розсуд, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. До того ж всупереч принципу змагальності та обов'язку доказування та подання доказів відповідач не подав суду належних, допустимих і достовірних доказів, з яких би вбачалося, що розмір заборгованості по кредиту відповідача є меншим 784,24 грн. Натомість суд розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем позовних вимог. Згідно ст.ст.525,526,530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. В частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10621,59 грн. суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В силу вимог частин 1-3 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Суд погоджується з твердженням сторони відповідача про те, що законодавець дав право сторонам у кредитному договорі лише тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати. Однак, порядок (спосіб, механізм) їх нарахування диспозитивно не визначається, а імперативно встановлений у законі. В силу вимог частин 1, 2 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином законодавець визначив, що базою нарахування процентів за кредитним договором є саме зобов'язання позичальника по сплаті грошових коштів - тіла кредиту, тобто, суми позики (кредиту). Оскільки зобов'язанням позичальника, як боржника, є повернути насамперед те, що від отримав від позикодавця, як кредитора. Тобто, тіло кредиту, що слід вважати основним боргом. Враховуючи формулювання законодавця «від суми позики» суд приходить до висновку, що базою нарахування процентів за користування кредитом є саме тіло кредиту, як грошове зобов'язання відповідача перед позивачем (тіло кредиту як сума позики). Це також узгоджується із положеннями пункту 1.1.1.31. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № Сп-2010-256 від 06 березня 2010 року, заборгованість - означає в залежності від контексту (а) грошові зобов'язання Позичальника перед Банком по Договору, строк оплати за якими настав, або (б) суму коштів за такими грошовими зобов'язаннями. Згідно наданої позивачем довідки про умови кредитування з виконанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році) становить UAH 2,5 %. Позивач, заявивши до стягнення з відповідача заборгованість по процентам за користування кредитом, нарахував її за період з 05 листопада 2012 року по 31 травня 2016 року. Тобто, фактично за період тривалістю приблизно в 43 місяці. Отже, з огляду на ставку процентів у розмірі 2,5 % за місяць, то за період тривалістю в 43 місяці сукупний розмір процентів, належний до нарахування з відповідача не може перевищувати 107,5 % (2,5 % х 43 місяці = 107,5 %). Таким чином з огляду на розмір отриманого відповідачем кредиту у розмірі 800,00 грн. суд приходить до висновку, що сукупний розмір заборгованості по процентам за користування кредитом апріорі не міг би перевищувати 860,00 грн. (800,00 грн. х 107,5 % / 100 % = 860,00 грн.). Тобто, це могло б мати місце у випадку, якби з позиченої у банку суми у розмірі 800,00 грн. позивач би не повернув абсолютно нічого, що могло б бути зараховане до заборгованості за тілом кредиту. Однак, з огляду на межі заявлених позивачем у даній справі позовних вимог в частині заборгованості за кредитом у розмірі 784,24 грн., то можна дійти висновку, що максимальна база нарахування процентів за користування кредитом була 784,24 грн., а в даному випадку розмір заборгованості по процентам за користування кредитом може становити не більше 843,06 (784,24 грн. х 107,5 % / 100 % = 843,06 грн.). Таким чином правових підстав для нарахування до стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом понад суму у розмірі 843,06 грн. у позивача немає. Отже, сума заборгованості за користування кредитом у розмірі 9778,53 грн. нарахована позивачем до стягнення з відповідача не у відповідності до вимог матеріального права України (10621,59 грн. - 843,06 грн. = 9778,53 грн.). Суд також погоджується із твердженням сторони відповідача про те, що заборгованість по сплаті інших обов'язкових платежів (процентів, неустойки, комісії) не змінюють їх правову природу і не перетворюють дані суми у зобов'язання та не дають як підстав вважати їх базою нарахування, так і нараховувати на них проценти за користування кредитом. Оскільки кредитом слід вважати саме суму позики (основного боргу, тіла кредиту), тобто, суму кредитного ліміту, який згідно договору позивача з відповідачем не перевищує 800,00 грн. Тому суд приходить до висновку, що в частині заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі позов у даній справі підлягає до задоволення лише на суму у розмірі 843,06 грн. В частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією, а також заборгованості по штрафам суд вважає за необхідне зазначити наступне. В силу вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Водночас у своїй постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 Верховний Суд України дійшов висновків, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.». Таким чином, нарахувавши відповідачу до стягнення неустойку у вигляді пені та комісії в розмірі 3200,00 грн., а також штрафи в розмірі 500,00 грн. та 730,29 грн. позивач всупереч обов'язковим до врахування висновкам Верховного Суду України, поклав на відповідача цивільну відповідальність у подвійному розмірі за одне і те саме правопорушення. Тим самим, порушивши конституційні права відповідача як особи, які полягають у звільненні від можливості бути двічі притягнутим до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення (прострочення зобов'язання з повернення кредиту та процентів за користування кредитом). Окрім того, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлено, що позивачем у даній справі до частини вимог пропущено строк позовної давності. Ч.1 ст.256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу вимог ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). П.1 ст.258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Доказів збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення пені за домовленістю сторін матеріали даної справи не містять. Суд враховує у спірних правовідносинах обов'язкову правову позицію Верховного Суду України, висловлену у своїй постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, з якої вбачається, що за правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.». Таким чином суд погоджується з твердженням сторони відповідача вважає, що позивачем також пропущено без поважних причин річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені та штрафу. Зокрема, щодо заборгованості по штрафам у розмірі 1230,29 грн. (500,00 грн. + 730,29 грн.). Суд враховує строк зобов'язання відповідача з погашення кредиту, останній платіж відповідача по кредиту, зроблений у 2013 році, а також дату подання позову позивачем влітку 2016 року. Та приходить до висновку, що інтервал між датою, коли позивач міг дізнатись про своє порушене право відповідачем та датою пред'явлення позову даній справі перевищує 12 місяців. Що свідчить про те, що позивачем до вимог про стягнення неустойки у вигляді штрафу в загальному розмірі 1230,29 грн. пропущено строк позовної давності. Жодних причин пропуску такого строку позивачем суду не наведено, а відтак суд позбавлений можливості оцінити такі причини на предмет їх поважності. Окрім того, підписавши позов 14 липня 2016 року, позивач не міг подати його до суду раніше цієї дати. Таким чином до вимог про стягнення неустойки у вигляді пені у розмірі 2100,00 грн., нарахованих до стягнення з відповідача за період з 05 листопада 2012 року по 14 липня 2015 року у позивача сплив річний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові у даній справі в цій частині. Суд також враховує, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (недоведеності). І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Однак суд приходить до висновку, що одночасне нарахування неустойки у вигляді як пені, так і штрафу суперечить положенням Конституції України щодо недопустимості притягнення особи двічі до відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення (в даному випадку мова йде порушення зобов'язання шляхом його прострочення), то вимоги про стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені в розмірі 3200,00 грн. не підлягають до задоволення судом саме з підстав їх недоведеності, а не з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку позовної давності. Оскільки з положення ЦК України вбачається, що судовому захисту підлягає саме порушене право позивача і доведений позов. І лише в разі доведеності тих чи інших позовних вимог позивача щодо яких сплив строк позовної давності, про що відповідачем зроблено відповідну заяву (чи, наприклад, вказано про це в запереченні проти позову чи у відзиві), то лише тоді суду слід відмовити позивачу в позові саме з підстав пропуску позивачем строку позовної давності без поважних причин. Суд приходить також до висновку, що з огляду на те, що позивачем не зазначено, що саме із заборгованості відповідача в розмірі 3200,00 грн. є неустойкою у вигляді пені, а що саме є комісією, а також зважаючи на ненадання позивачем більш детального розрахунку, то відмовити з підстав пропуску строку позовної давності до даних сум слід повністю з огляду на неможливість визначити розмір заборгованості по комісіям. Враховуючи ступінь задоволення судом позовних вимог позивача, також пропорційно підлягають і розподілу судові витрати позивача у вигляді сплати судового збору. Керуючи ст.ст.12,13,81,141,258-259,263-265,282 ЦПК України та ст.ст.526,527,530,610,1050,1054 ЦК України, суд, -

Outcome: dismissed