Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач зазначає, що працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. Це зумовило позивача звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Ця заява була задоволена судом. Пізніше, згідно до судового наказу грошові кошти були виплачені. Зважаючи на затримку у розрахунку, позивач звернувся до суду з позовом, згідно до якого просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача подав відзив, у якому просить суд звільнити відповідача від відшкодування шкоди, заподіяної затримкою розрахунку при звільненні позивача, оскільки невиплата заробітної плати була викликана обєктивними причинами: зупинкою виробництва, заборгованість інших підприємств перед відповідачем. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а справу розглядати у відсутність представника. Суд, встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача та був звільнений з роботи 01.11.2017 року наказом № 2893-В від 31.10.2017 року. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При цьому суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зазначаються без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника. В день звільнення позивачеві належало до виплати 10408 грн. 00 коп. Розрахунок з ним в день звільнення відповідач не провів, а тому позивач вимушений був звертатися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. На виконання судового наказу державною виконавчою службою остаточний розрахунок з відповідачем було проведено тільки 12 лютого 2018 року, що відповідачем не заперечується. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Спору стосовно належних до виплати сум не було, а тому відповідач зобовязаний виплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач вважає, що відсутня його вина, оскільки виплата не була проведена вчасно через відсутність коштів, наявності заборгованості контрагентів перед відповідачем. Проте суд вважає, що посилання відповідача є безпідставними. Відповідно до ст. 9 Цивільного Кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідальність за невиплату з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України регулюється ст.117 Кодексу Законів про працю України і саме положеннями цієї норми закону необхідно керуватися при вирішенні спору. Відсутність коштів у відповідача для розрахунку не є підставою для звільнення його від відповідальності за затримку виплати розрахункових при звільненні працівника. Отже, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку. Із наведеного позивачем розрахунку вбачається, що кількість робочих днів в період з 02.11.2017 року по 11.02.2018 року включно 69 робочих днів, у тому числі: ●листопад 2017 р. - 21 робочий день; ●грудень 2017 р. - 20 днів; ●січень 2018 р. - 21 день; ●лютий 2018 року - 7 днів. Сума середнього заробітку за період затримки розрахунку 28,8891 х 8 х 69 = 15946 грн. 78 коп. На думку суду, підстав сумніватися у правильності проведених розрахунків немає. Зважаючи на наведене суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви сплачено суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved