Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 101159,63 грн., з яких 92800,00 грн. - сума позики, 8359,63 грн. - 3% річних. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 травня 2008 року позивач, як позикодавець, і її дочка - відповідач [PERSON], як позичальник, уклали договір позики на суму 92800,00 грн. із терміном повернення 31.12.2011р. з метою купівлі житла для відповідачів, які на той час перебували у шлюбі. 07.05.2008р. відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS], де на даний час проживає з малолітнім сином та колишнім чоловіком [PERSON], шлюб з яким розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014р. Позивачу кошти відповідачі не повернули. Вважає, що обов'язок повернути їй кошти виник у двох відповідачів, так як дочка [PERSON] позичила у неї гроші під час шлюбу із [PERSON], а кошти використані в інтересах сім'ї. Окрім того, у зв'язку із неповерненням позики у встановлений термін, на підставі статті 625 ЦК України, просить також стягнути на її користь із відповідачів 8359,63 грн. в якості сплати 3% річних від простроченої суми, а всього 101159,63 грн. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики укладеного 05.05.2008р. між [PERSON] і [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, як чоловік [PERSON] не давав своєї згоди на укладення такого договору. Окрім того, заперечує те, що кошти за цим договором були використані в інтересах сім'ї, а саме на купівлю будинку. Вказує на те, що будинок в с. Йосипівка був придбаний за спільні із [PERSON] кошти, будь-яких позичених коштів відповідач [PERSON] на купівлю будинку не використовувала. Також заперечує те, що договір позики підписаний саме 05.05.2008р., так як позичальника [PERSON] на цей час не було в Україні (перебувала в Італії). Оскільки договір позики від 05.05.2008р., на думку [PERSON], укладений з порушенням закону, його на підставі статей 203, 215 ЦК України слід визнати недійсним. Присутній в судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримала, з підстав викладених в ньому та наданих суду усних поясненнях, просила його задовольнити, проти зустрічного позову заперечила. Вказала, що викладені позивачем за зустрічним позовом обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Присутній в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] первісний позов заперечив з підстав викладених у письмовому запереченні та наданих усних поясненнях, зустрічний позов свого довірителя підтримав, вважає, що наявні підстави для визнання договору позики від 05.05.2008р. недійсним. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнала, а зустрічний позов заперечила. Пояснила, що викладені у первісному позові обставини відповідають дійсності, договір позики від 05.05.2008р. укладався нею саме з метою придбання житла для сім'ї. Тому позичені кошти зобов'язані повернути солідарно обидва відповідачі за первісним позовом. При укладенні договору позики були дотримані усі положення чинного законодавства, підстав для визнання цього договору недійсним немає. При розгляді справи судом встановлено наступні обставини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] 03.09.2006р. у відділі РАЦС Тернопільського МУЮ зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 03.09.2006р.). 05.05.2008р. між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] 92800,00 грн. В свою чергу, остання зобов'язалась повернути позику до 31.12.2011р. Відповідно до п. 2 договору позики, грошові кошти позичальник має намір витратити на придбання житла (житлового будинку, квартири). Допитана в якості свідка відповідач [PERSON] повідомила, що кошти за договором позики від 05.05.2008р. були витрачені на купівлю будинку в с. Йосипівка, тобто в інтересах сім'ї. Станом на цей час суму боргу матері [PERSON] не повернуто. Тому, її колишній чоловік [PERSON], повинен нести солідарну із нею відповідальність за не повернення позики. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.04.2015р. по справі №607/4439/14ц задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на ? частку житлового будинку по [ADDRESS]. В частині зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спільним зобов'язанням боргу за договором позики від 05.05.2008р. відмовлено. Рішення суду сторонами не оскаржувалось та вступило в законну силу 17.04.2015р. Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При розгляді справи №607/4439/14ц судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 03.09.2006р., який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.02.2014р. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог до відповідача [PERSON] за первісним позовом, підтвердження їх матеріалами справи, а також не обґрунтованість позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON], не підтвердження їх матеріалами справи та, як наслідок, необхідність частково задовольнити первісні позовні вимоги [PERSON], а саме в частині позовних вимог до [PERSON], і відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно статей 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статей 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Також статей 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, на підставі наданих сторонами доказів судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та її дочкою - відповідачем [PERSON] 05.05.2008р. було укладено договір позики. Договір укладений у визначеній законом письмовій формі. За договором передано позивачем відповідачу [PERSON] 92800,00 грн., які остання зобов'язана була повернути у термін до 31.12.2011р. Станом на день ухвалення рішення відповідач [PERSON] боргу не повернула, що визнається й нею самою, чим порушила законне право позикодавця на своєчасне і в повному обсязі отримання боргу від позичальника. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач разом із стягненням суми боргу за договором позики на підставі статті 625 ЦК України просить стягнути 3% річних від простроченої суми за три роки, а саме з 01.01.2012р. по 31.12.2014р., що складає 8359,63 грн. (92800,00 грн. х 3% / 365 днів х 1096 днів прострочення). З урахуванням вищевказаних положень цивільного законодавства позовні вимоги [PERSON] в частині вимог до відповідача [PERSON] є обґрунтованими та підлягають до задоволення, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 101159,63 грн. заборгованості за договором позики від 05.05.2008р., яка складається із 92800,00 грн. суми позики та 8359,63 грн. - 3% річних від простроченої суми. Проте, суд не погоджується із доводами позивача про необхідність стягнення солідарно даної суми також із [PERSON] Згідно ч. 1-3 статті 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто для застосування даної норми визначальним є встановлення тієї обставини, що договір, за яким один із подружжя отримав майно (кошти), укладений в інтересах сім'ї. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 06.04.2015р. по справі №607/4439/14ц відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спільним зобов'язанням боргу за договором позики від 05.05.2008р. Рішення мотивовано, зокрема, відсутністю доказів на підтвердження того, що грошові кошти згідно договору позики від 05.05.2008р. були витрачені в інтересах сім'ї. Дане рішення вступило в законну силу і встановлені по даній справі обставини не потрібно доказувати. Наявність рішення суду про відмову визнати спільним зобов'язанням колишнього подружжя борг за договором позики від 05.05.2008р. унеможливлює прийняття іншого рішення, яке б ґрунтувалось на протилежній обставині (визнання цього боргу спільним зобов'язанням колишнього подружжя) та суперечило б принципу правової визначеності. З урахуванням викладеного, а також очевидної зацікавленості відповідача [PERSON] в результаті розгляду даної справи (повне визнання первісного позову та заперечення зустрічного позову), суд критично ставиться до її тверджень, наданих в якості свідка, щодо використання позичених коштів в інтересах сім'ї, та відхиляє їх, як доказ на користь позивача. Посилання позивача на п. 2 договору позики, згідно якого грошові кошти позичальник має намір витратити на придбання житла, судом також не приймаються, так як дана фраза у договорі є лише припущенням, на якому не може ґрунтуватись доказування (п. 4 статті 60 ЦПК України). Також слід зазначити, що позивачем жодним чином не обґрунтовано тієї обставини, що за договором позики одному з подружжя передано 92800,00 грн., а будинок придбаний за 59271,00 грн. Яким чином витрачені решта 33529,00 грн. на потреби сім'ї позивачем не обґрунтовано. Також суд не бере до уваги докази, надані стороною первісного позивача, щодо походження коштів, які були предметом позики (договори з ТзОВ «Житловий альянс», виписка по рахунку позивача в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»). При розгляді даної справи інформація про те, звідки у позивача гроші на позику своїй дочці не має правового значення. При розгляді первісного позову, у цій частині, судом також взято до уваги правову позицію викладену в Постанові Верховного Суду України від 20.02.2013р. по справі №6-163цс12. Отже у задоволенні первісного позову в частині солідарного стягнення із [PERSON] слід відмовити. Щодо зустрічного позову, суд вважає його безпідставним. При цьому суд виходив із наступного. Позивач за зустрічним позовом обґрунтовуючи свій позов посилається на те, що договір позики укладений без його письмової згоди, що суперечить статті 65 СК України, а також, враховуючи відсутність [PERSON] в Україні 05.05.2008р., договір не міг бути підписаний нею цього числа, доказів пересилання договору [PERSON] не надала. Тому на підставі статей 203, 215 ЦК України, на думку [PERSON], договір позики від 05.05.2008р. слід визнати недійсним. Проте, на спірні правовідносини не поширюється ч. 3 статті 65 СК України, так як дана стаття регулює права подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно договору позики, [PERSON] не розпоряджалась майном, а набула майно (грошові кошти) у власність. Договір позики від 05.05.2008р. укладений, як вимагає стаття 1047 ЦК України, в письмовій формі, сторони договору досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема про суму позики, термін її повернення, договір містить дату його укладення та підписаний сторонами. Таким чином, відповідно до статей 207, 640, 1046 даний договір є укладеним та обов'язковим до виконання сторонами. Місце укладення договору позики, згідно положень ЦК України, не є істотною умовою цього договору. Відповідно до ч. 1 статті 203, ч. 1 статті 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 цього Кодексу. Доводи позивача за зустрічним позовом про порушення сторонами чинного цивільного законодавства при укладенні договору від 05.05.2008р., які мають наслідком визнання цього договору недійсним, не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи. Сумніви [PERSON] щодо дати укладення договору не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. А тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно статті 88 ЦПК України слід розподілити понесені сторонами судові витрати. А саме, з урахуванням задоволення первісного позову [PERSON] до відповідача [PERSON], з останньої на користь позивача слід стягнути 1011,60 грн. сплаченого судового збору. Судові витрати [PERSON] йому не відшкодовуються, так як у задоволенні зустрічного позову було відмовлено.

Outcome: partial