Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між ним та відповідачем 02.02.2008 року був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач зобов'язується надати відповідачу кредит у розмірі 5000 грн. Відповідно до п. 5.1 договору, при порушенні строків сплати кредиту нараховується пеня в розмірі 0,5 % від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення. Станом на 20.01.2014р. заборгованість за тілом кредиту становить 4088,77 грн., за процентами становить 13108,45 грн., за встановленою рішенням кредитного комітету пенею 4088,77 грн., що в сумі складає 21285,99 грн. Сума індексу інфляції та 3 % річних складає 5602,07 грн. Тому сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних складає 26888,06 грн. Відповідач станом на 20.01.2014 року порушив умови договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 26888,06 грн., яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в своїй заяві просить справу розглядати за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності, передбачені статтею 267 Цивільного кодексу України, про що надав суду відповідну письмову заяву. Заслухавши відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторонни посилались як на підставу вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно п. 4.3 кредитного договору позичальник зобовязаний щомісяця в строки, визначені графіком, здіснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового платежу. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись частинами, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником чергового зобовязання по сплаті боргу за кредитом. Відповідно до розрахунку суми заборгованості останній платіж відповідачем був здійснений 14.02.2008 року. Відповідно до графіку платежу наступний черговий платіж за кредитним договором повинен був бути здійснений відповідачем 21.03.2008 року, платіж за яким відповідачем не здійснено, так само як і не здійснено за кожен наступний період. Таким чином, до даних кредитних відносин за клопотанням відповідача необхідно застосувати строк позовної давності у пять років, погоджений сторонами у п. 9.1 кредитного договору, яка обчислюється з несплати відповідачем чергової частини боргу, тобто з 21.03.2008 року. Позивач звернувся до суду з позовом 06.02.2014 року, тобто після спливу позовної давності у п'ять років, визначеної п. 9.1 кредитного договору, що відповідає правилам ч. 1 ст. 259 ЦК України. Суду не надано доказів поважності причини пропущення позовної давності та не вказано на існування таких. Крім того, в ході судового розгляду не здобуто доказів на підтвердження існування підстав, що свідчили б про зупинення перебігу позовної давності. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed