Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 80378,06 грн, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 1 квітня 2020 року по 4 вересня 2020 року у розмірі 25742,45 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 5 вересня 2020 року до 31 травня 2021 року у розмірі 56757,45 грн і по день постановлення рішення суду та відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн, а також просив судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 25 серпня 2011 року по 4 вересня 2020 року позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем. Останнім місяцем коли позивач фактично працював на підприємстві був березень 2020 року, що підтверджується довідкою за формою ОК-5 Пенсійного фонду України. Оскільки позивачу з січня 2019 року відповідач не в повному обсязі виплачував нараховану йому заробітну плату, у квітні позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. 4 вересня 2020 року позивача було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України та в той же день видано трудову книжку. Відповідач у день звільнення не провів з позивачем розрахунок та не повідомив про належні до виплати при звільненні суми, не надав довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату позивачу за період з січня 2019 року по березень 2020 року, не виплатив суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, чим порушив вимоги діючого законодавства. Вказує, що заборгованість відповідача перед позивачем за 2019 рік проводилась з урахуванням розрахункових листків та часткового погашення, і фактично складає 53967,25 грн. Загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до довідки ОК-5 можливо розрахувати за наступний період: січень 2020 року - 7499,22 грн, лютий 2020 року - 7993,09 грн, березень 2020 року - 4723 грн, червень 2020 року - 24,72 грн, вересень 2020 року (4 дні) - 6170,78 грн. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за 2020 рік складає у розмірі 26410,81 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за 2019 та 2020 рік складає 80378,06 грн. Зазначає, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два відпрацьованих місяці становить: 12716,09 грн (лютий 2020 року - 7993,09 грн, березень 2020 року - 4723 грн) поділених на кількість відпрацьованих робочих днів за ці два місяці (20 + 21 = 41 день) = 310,15 грн. Отже, середній заробіток розраховується за період усієї затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто останнім днем, який позивач фактично відпрацював був 31 березня 2020 року, оскільки починаючи з 1 квітня 2020 року по день звільнення 4 вересня 2020 року трудова книжка знаходилась у відповідача. Таким чином, за весь час затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме за період з 1 квітня 2020 року по 4 вересня 2020 року складає: 83 дні х 310,15 грн = 25742,45 грн. Також середній заробіток нараховується за весь час затримки розрахунку при звільненні. Кількість робочих днів за період з 5 вересня 2020 року до 31 травня 2021 року складає 183 дні, таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 5 вересня 2020 року до 31 травня 2021 року, складає 183 дні х 310,15 грн = 56757,45 грн. Зауважує, що відповідачем було порушено право позивача на своєчасне розірвання трудового договору, припинення між сторонами трудових правовідносин та отримання трудової книжки. Позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у порушенні його права на звільнення та отримання трудової книжки, що призвело до порушення права на працю, права на можливість нового працевлаштування та як наслідок до моральних страждань. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з невидачею трудової книжки з внесеним записом про звільнення позивач був позбавлений можливості влаштуватись на нову роботу та отримувати дохід. Також вказує, що відповідач зобов`язаний провести з позивачем повний відповідний розрахунок, який мав бути здійснений при звільненні із займаної ним посади, а також виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду для зобов`язання відповідача виконати встановлені діючим трудовим законодавством України вимоги та покладені на нього обов`язки щодо проведення розрахунку при звільненні та для зобов`язання виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 5 квітня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів частково. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та 4 вересня 2020 року його було звільнено за власним бажанням (а.с.8-9). Заборгованість відповідача перед позивачем по виплатам заробітної плати за період з 1 січня 2019 року по 1 січня 2020 року складає: січень 2019 року - 3308,78 грн, лютий 2019 року - 3860,50 грн, березень 2019 року - 3860,22 грн, квітень 2019 року - 3605,71 грн, травень 2019 року - 3652,43 грн, червень 2019 року - 3907,44 грн, липень 2019 року - 5091,69 грн, серпень 2019 року - 5830,13 грн, вересень 2019 року - 7882,55 грн, жовтень 2019 року - 6854,48 грн, листопад 2019 року - 1980,88 грн (з урахуванням погашення у розмірі 5390 грн), грудень 2019 року - 4132,44 грн (з урахуванням погашення у розмірі 3500 грн), що разом становить 53967,25 грн (а.с.12,14). Також за 2020 рік заборгованість відповідача перед позивачем по виплатам заробітної плати складає: січень 2020 року - 7499,22 грн, лютий 2020 року - 7993,09 грн, березень 2020 року - 4723 грн, червень 2020 року - 24,72 грн, вересень 2020 року - 6170,78 грн, що разом становить 26410,81 грн (а.с.10-11). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 53967,25 грн за 2019 рік з урахуванням утриманого податку й інших обов`язкових платежів та 26410,81 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів за 2020 рік. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також таким, що буде знаходитися в межах заявлених позивачем вимог, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 53967,25 грн за 2019 рік та 26410,81 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів за 2020 рік. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 1 квітня 2020 року по 4 вересня 2020 року у розмірі 25742,45 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 5 вересня 2020 року до 31 травня 2021 року у розмірі 56757,45 і по день ухвалення рішення суду судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два підряд відпрацьованих місяці, становить: лютий 2020 року - 7993,09 грн, березень 2020 року - 4723 грн, що разом складає 12716,09 грн (7993,09+4723) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (20 + 21 = 41 день) = 310,15 грн. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 5 вересня 2020 року і по день розгляду справи судом, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. Кількість робочих днів за період з 5 вересня 2020 року по 4 серпня 2021 року складає 228 днів, а саме: вересень 2020 року - 18 днів, жовтень 2020 року - 21 день, листопад 2020 року - 21 день, грудень 2020 року - 22 дні, січень 2021 року - 19 днів, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 22 дні, квітень 2021 року - 22 дні, травень 2021 року - 18 днів, червень 2021 року - 20 днів, липень 2021 року - 22 днів, серпень 2021 року - 3 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 5 вересня 2020 року по 20 липня 2021 року складає: 228 днів х 310,15 грн = 70714,20 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 70714,20 грн. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 1 квітня 2020 року по 4 вересня 2020 року у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки у розмірі 25742,45 грн суд зазначає наступне. Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Згідно положень статті 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року N 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно пункту 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні встановлено, що позивача було звільнено 4 вересня 2020 року та в цей же день він отримав свою трудову книжку, про що зазначає в своєму позові. Таким чином, підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки до дня звільнення позивача - 4 вересня 2020 року, відсутні, оскільки до дня звільнення позивача його трудова книжка правомірно зберігалася у відповідача. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру. Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 2000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. Крім того, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн (а.с.16-19). За розгляд позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 80378,06 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 7002,58 грн ((8000+908)*(70714,20+2000)/(25742,45+56757,45+10000)). Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу судом враховується, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами,від представника відповідача не надходило, обставини щодо неспівмірності витрат суду не повідомлялися та не доводилися. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Outcome: partial