Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову покликались на те, що [PERSON] не будучи учнем та співробітником ліцею проживає в гуртожитку і зберігає там свої речі, в результаті чого порушується право учнів на житло. Сторона позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила в його задоволенні суд відмовити. Представник особи, якій за законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дутчак І.В. в судовому засіданні при вирішенні даного спору просила врахувати інтереси дітей. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно до витягу про реєстрацію право власності на нерухоме майно, копія якого долучена до матеріалів справи, будівля за адресою Левинського, 24 в м. Івано-Франківську належить державі в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном - Міністерство освіти і науки України, право повного господарського відання - Івано-Франківському професійному будівельному ліцею, форма власності - державна, частка - 1/1 (а.с.12) Договором житлового найму №22 від 25.06.2012р., що укладений між Івано-Франківським професійним будівельним ліцеєм, від імені якого діяла Гузар О.І. з одного боку, та [PERSON] з іншого боку, встановлено, що Івано-Франківський професійний будівельний ліцей, що є наймодавцем, надає [PERSON], що є наймачем, в користування до 25.06.2013р. для проживання кімнату (а.с.5-6). Вказаним договором передбачено права, зобов'язання та відповідальність сторін, зокрема і своєчасне внесення плата наймачем за гуртожиток та комунальні послуги. Відповідно до представленого позивачем розрахунку заборгованість [PERSON] за проживання в гуртожитку за грудень 2012-червень 2013р.р. становить 1171,72 грн. (а.с.22). Згідно до змісту наказу №132 Івано-Франківського професійного будівельного ліцею від 10.06.2013р. в зв'язку із аварійним станом та із капітальним ремонтом підвального приміщення і секцій гуртожитку №2, усім жильцям, які не є працівниками ліцею (в тому числі [PERSON]згідно до п.5 наказу, де проставлений її підпис про ознайомлення) в обов'язковому порядку зобов'язано виселитись до 30.06.2013р. (а.с.21). Відповідно до змісту наказу №155 Івано-Франківського професійного будівельного ліцею від 02.09.2013р. в зв'язку із поселенням учнів першого курсу в гуртожиток №1 вирішено виселити сім'ю [PERSON] 02.09.2013р. з гуртожитку №1 в зв'язку із закінченням договору найму №22, ліквідувати [PERSON] заборгованість по оплаті за проживання, створити комісію та комісії скласти акт матеріальних цінностей [PERSON], матеріальні цінності здати в кімнату зберігання згідно з актом (а.с.20) Однак займану кімнату [PERSON] не звільняє, свої особисті речі з кімнати не прибирає, чим створює перешкоди позивачу у користуванні приміщенням, яке призначене для душової кімнати дівчат (а.с. 4). Судом також установлено, що [PERSON] є одруженою, а на утриманні в подружжя перебуває четверо дітей, які разом із відповідачем прописані по [ADDRESS], всього за даною адресою зареєстровано 13 осіб, про що свідчить довідка №02-02/807 виписка з будинкової книги про реєстрацію та склад сім'ї. Порядок користування жилою площею у гуртожитку визначений Примірним положення про гуртожитки, яке затверджене Постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208. Відповідно до ст.127 ЖК і п.2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. N 208 (далі - Примірне положення), гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Згідно із ч.2 ст.128 ЖК УРСР передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Розділом IV Положення про учнівський готель професійного будівельного ліцею, затвердженого директором Івано-Франківського професійного будівельного ліцею, визначено порядок виселення із ліцеїстського готелю, зокрема п. 18 вказує, що особи, які отримали можливість проживання у готелі тимчасово виселяються і звільняють місце проживання за першою ж вимогою адміністрації, в разі невиконання якої будуть виселенні без надання їм іншого житлового приміщення, а в п.19 вказаного Положення також зазначено, що особи, які не є ліцеїстами і працівниками ліцею і отримали можливість проживати в готелі можуть бути виселені за несвоєчасну сплату за проживання (а.с. 9-11). Таким чином при вирішенні даного спору слід задовольнити позов, виходячи з наступного. Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - Договору житлового найму №22 від 25.06.2012р. Згідно з визначенням ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, як передбачено ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Положеннями ЖК УРСР передбачено порядок укладення, зміни та розірвання договору найму жилого приміщення В судовому засіданні встановлено, що відповідач умови договору житлового найму належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, що складає 1171,72 грн., і дана обставина жодним чином відповідачем не спростована. При цьому позивач не скористався своїм правом дострокового розірвання договору з наведених вище підстав, а лише просить суд про зобов'язання відповідача звільнити житлове приміщення у зв'язку із закінченням строку договору. Вирішуючи даний житловий спір судом з'ясовано та враховано всі обставини зокрема і те, що, крім наймача і членів його сім'ї в приміщенні можуть проживати і інші особи. Так, ст. 91 ЖК передбачає право наймача здавати в піднайом жиле приміщення, а статтею 98 ЖК передбачене право наймача дозволити тимчасове проживання у житловому приміщенні інших осіб. Піднаймачами є особи, що набувають похідне від найму право користування житловим помешканням або його частиною. Вони не одержують самостійного права на житло. Тимчасові мешканці - це особи, яким наймач жилого помешкання і проживаючі спільно з ним члени його сім'ї за взаємною згодою дозволили тимчасово і безоплатно проживати у жилому приміщенні, що знаходиться в їх користуванні, у тому числі опікуни чи піклувальники, що не с членами сім'ї наймача. Право користування жилою площею у тимчасових мешканців похідне від права наймача і являє собою самостійний договір безоплатного користування житлом. Врахувавши у сукупності обставини справи щодо укладення наймачем договору найму жилого приміщення; перевірки правомірності вселення відповідача в спірне приміщення, тобто в установленому законом порядку; кола осіб, які володіють самостійним правом користування спірним житловим приміщенням на момент вселення відповідача і їх згода на його вселення, а також умови вселення відповідача і користування ним житловим приміщенням, а крім того наявність на утриманні відповідача малолітніх дітей суд зважає на наступне. Охорона прав, свобод та інтересів дітей в Україні визначена, як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, однак оскільки малолітні діти разом з відповідачем мають інше місце реєстрації та проживання, зокрема по [ADDRESS], то вирішення даного спору по суті не порушуватиме охоронюваних законом прав, свобод та інтересів дітей, а відтак суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому суд враховує також і те, що згідно із п. 1 ст. 8 Римської Конвенції (надалі по тексту - Конвенція) про захист прав і основних свобод людини 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Відповідно до ст. 30 Конституції України ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. У відповідності до правових позицій Європейського суду з прав людини в розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла та охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» (Powell and Rayner v. the U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення - остаточне). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» (Gillow v. the U.K.) від 24.11.1986 р., статус рішення - остаточне), так і на наймача житла (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 р., статус рішення - остаточне). Зокрема, пункт. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 2 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції. Однак вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки предметом позову у даній справі не є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, чи виселення особи із займаного приміщення, і предмет позову не порушує гарантії особі щодо права на повагу до її житла, а натомість предметом спору є звільнення жилого приміщення у зв'язку із закінченням строку дії договору, при цьому і відповідач, і її діти мають інше місце реєстрації та проживання, а відтак не позбавляються реалізації своїх фундаментальних прав, що визначені законом та міжнародними нормативно-правовими актами. Виходячи з наведеного, на підставі ст. 127-129 Житлового кодексу Української РСР, ст. 526, 626-627,629 ЦК України,

Outcome: approved