Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач діючи в інтересах малолітнього [PERSON],[INFO], 28 липня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа: Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів (а.с.1-2). Уточнивши свої позовні вимоги в ході розгляду справи в обґрунтування позовних вимог зазначив, що на обліку в управління-службі у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради перебуває малолітній [PERSON], [INFO], як дитина, що опинилась у складних життєвих обставинах. Відомості про батька дитини внесені в актовий запис про народження відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Мати дітей - [PERSON], вихованням, матеріальним утриманням свого сина не займається, його долею не цікавиться, не піклується про стан його здоров'я, веде аморальний спосіб життя, не створює належних умов для проживання та розвитку дитини, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Дитина проживала разом із прадідом - [PERSON], [INFO], під час проведення спеціалістами ЦСССДМ та УССД огляду за місцем мешкання дитини, було встановлено, що мати хлопчика покинула сина та не займається його вихованням. Малолітній є інвалідом дитинства та потребує постійного спеціального догляду та перебуває на обліку у окуліста, психіатра, хірурга. Рішення виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 24.07.2015 року, малолітнього [PERSON], влаштований до КЗ «Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2». Мати за весь час перебування дитини у даному закладі жодного разу не відвідала сина, не надавала допомоги на лікування чи утримання дитини, з питанням про повернення дитини не зверталась. В наслідок бездіяльності матері створилися умови, які шкодять інтересам дитини, у зв'язку з чим позивач просить суд, позбавити батьківських прав [PERSON], у відношенні до її малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також, стягнути з відповідачки аліменти, на утримання її малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття на особистий рахунок дитини в Державному ощадному банку України. Позивач в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Про До суду представником надано письмову заяву, в якій він просить справу розглядати без своєї присутності за наявними у матеріалах справи доказами. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.26). Відповідачка у судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку, про що свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату в матеріалах справи (а.с.27). Про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи за її відсутністю до суду не надходило. Третя особа - Верхньодніпровський дитячий будинок-інтернат №2, в особі свого законного представника в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових зав про розгляд справи без участі представника не надсилала. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» дитина, яка залишилася без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав отримує визначене відповідно до законодавства становище дитини, позбавленої батьківського піклування, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг. Підставою звернення позивача до суду із позовом на захист прав та інтересів неповнолітнього є припинення особистих немайнових та майнових прав і обов'язків відповідачки у відношенні до сина, що спрямовано на набуття правового статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та отримання нею, у зв'язку із цим, особливого захисту і допомоги з боку держави. З'ясувавши обставини по справі, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №1598 (а.с.3). Відомості про батька дитини до актового запису про народження внесено на підставі ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України (а.с.4). Мати дитини - [PERSON], у шлюбі не перебуває, не працює, веде антигромадський спосіб життя, схильна до вживання наркотичних речовин, з дитиною не проживає, вихованнім та матеріальним утримання сина не займається. Дитина є інвалідом дитинства за зором з 2008 року. Наказом управління-служби у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради малолітнього [PERSON], поставлено на облік дітей, які опинились в складних життєвих обставинах (а.с.9). Малолітній проживав разом із прадідом - [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту обстеження умов проживання дитини, в будинку дуже брудно, повна антисанітарія, речі розкидані, спальне місце дитини без постільної білизни, в будинку присутній стійкий сморід (а.с.5). 27 червня 2015 року працівниками міліції було складено актом про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, згідно якого [PERSON] був доставлений каретою швидкої допомоги без супроводу матері до КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №6». Дитина була брудною, голодною та агресивною (а.с.10). [PERSON] жодного разу не поцікавилась станом здоров'ям своєї дитини, не відвідувала її в лікарні, із заявами про повернення на виховання їй дитини до управління-служби у справах дітей не зверталась. Висновком комісії органу опіки та піклування Ленінської районної у місті ради № 1/14-176 від 27.07.2015 року, яка розглянула питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], у відношенні її малолітнього сина - [PERSON], [INFO], визнано за доцільне в інтересах малолітньої дитини позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її сина (а.с.11-12). Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.ст. 3, 155 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Між тим, згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Суд, оцінивши здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що мати дитини - [PERSON], не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує малолітнього необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується із дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тим самим дійсно ухиляється від виховання та утримання своєї малолітньої дитини. Тому, доводи позивача з приводу свідомого нехтування відповідачкою свого батьківського обов'язку суд вважає обґрунтованими, у зв'язку із чим, позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню. У відповідності до статті 166 Сімейного Кодексу України, особа позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає право на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Також, відповідно до ч.2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідачки [PERSON] аліменти, в розмірі 1/4 частини із всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання її малолітнього сина [PERSON], [INFO], в судовому порядку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, тому що відповідачка, будучи матір'ю дитини зобов'язана її матеріально утримувати. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір за позовні вимоги немайнового та майнового характеру всього в сумі 974,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved