Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . В даному домоволодінні зареєстрований відповідач [PERSON] , однак він після реєстрації шлюбу 07 серпня 2012 року, постійно проживає із дружиною у с. Червоне Ужгородського району Закарпатської області. Відповідач житловим приміщенням не користується та не цікавиться, оскільки добровільно забрав свої речі та належні йому предмети побуту. Через реєстрацію відповідача позивач позбавлений можливості вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном, через що просив визнати відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою. Позивач в судове засідання не з`явився, попередньо подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.28). Причину неявки суду не повідомив, відзиву не надав. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.10.2004 року та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 14.10.2004 року (а.с. 5, 6). Як вбачається із довідки № 3082 від 18.02.2020 виданої Центром надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.7). Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу на праві приватної власності, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З матеріалів справи вбачається, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, залишив її добровільно. Житлом він не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив. Отже, відповідач не проживає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , понад один рік, не несе витрати по утриманню житла, а тому його слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач в судові засідання не з`являвся, відзиву та доказів на спростування вимог позивача суду не надав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України»,

Outcome: approved