Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому, з урахування позовної заяви у новій редакції, просить визнати за ним право власності на ј частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та право власності на Ѕ частку грошових коштів, які знаходяться на пенсійному картковому рахунку [PERSON] відкритого у Публічному акціонерному товаристві «А-Банк» в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову покликається на те, що у березні 2015 року померла дружина та після її смерті відкрилась спадщина на майно, зокрема спірну квартиру та грошові кошти. У 2015 році звернувся до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Попри те, отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо нерухомого майна з підстав не надання нотаріусу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на це майно. Стверджує, що спірне майно належало на праві власності померлій. Разом із тим, на пенсійному картковому рахунку знаходять кошти, які входять до коло спадщини та не були отримані померлою. У зв`язку із наведеним та у відповідності до ст. ст. 1216, 1218, 1258, 1261 ЦК України, просить позов задовольнити. Відповідачем не подано відзив, який містив би заперечення на позов. Попри те, у судовому засіданні відповідач висловив свої аргументи про заперечення у позові, у зв`язку із обранням невірного способу захисту позивачем свої прав, адже свідоцтво про право на спадщину видається нотаріальною конторою. Просить у позові відмовити. 08 жовтня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 05 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями та головуючим суддею визначено Якимець О. І. 11 травня 2021 року справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 13 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, а тому з урахування поданих заяв, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та спадкової справи № 251/2018, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбних відносинах з 30 грудня 2005 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб / арк. спр. 8/. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть /арк. спр. 9/. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, що належало спадкодавцеві на момент її відкриття та не припинилось внаслідок його смерті. Таким чином, у позивача виникло право на спадкування за законом у відповідності до ст. 1261 ЦК України. 30 березня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за законом до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори звернувся чоловік померлої про прийняття спадкового майна, яке залишилось на день її смерті. Цього ж дня, заведено спадкову справу за № 218/15 після смерті [PERSON] . Дані обставини підтверджено копією спадкової справи № 215/15 /арк. спр. 61-70/. Разом із тим, із матеріалів спадкової справи установлено, що 06 квітня 2015 року з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] звернулась також її матір [PERSON] /арк. спр. 65, зворотня сторона/. Будь-яких інших спадкоємців, які б бажали прийняти спадщину після смерті [PERSON] із матеріалів спадкової справи № 218/15, суд не встановив. Попри те, 05 лютого 2019 року Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою прийнято постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що він не надав нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно /арк. спр. 69, зворотня сторона/. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, Кодекс) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 391 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону право на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом , за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язковість реєстрації таких прав. Повертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що [PERSON] та [PERSON] у рівних долях належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 листопада 1997 року виданого відділом по приватизації житла Подільської райдержадміністрації № 11915. На підставі такого свідоцтва Київське міське бюро технічної інвентаризації Комунального підприємства Київської міської ради проведено реєстрацію права власності. Дані обставини підтверджено інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації КМ КМР від 25 жовтня 2018 рокуКВ-2018 № 41658, листом цього ж бюро від 26 березня 2020 року № 062/14-3551 /арк. спр. 59, 68/. Таким чином, право власності на квартиру зареєстровано у 1997 році бюром технічної інвентаризації за [PERSON] та [PERSON] у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на момент їх виникнення. Відтак, суд прийшов переконання про те, що право власності спадкоємця на квартиру підтверджено належними доказами поданими позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Враховуючи наведене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу наданого позивачами окремо, а також в їх сукупності, суд прийшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення позову в частині визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Разом із тим, суд прийшов переконання, що оскільки інший спадкоємець не надав заперечень щодо частки на яку просить визнати право власності позивач у порядку спадкування, а відтак спадкове майно у виді 1/4 частки спірної квартири ніким не прийнято; позивачем подано заяву про прийняття спадщини з дотримання встановленого шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, а тому позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на ј частку квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] необхідно задовольнити. Щодо частини позовної вимоги про визнання права власності у порядку спадкування на Ѕ частку грошових коштів, суд прийшов до наступного. Суд установив, на ім`я [PERSON] був відкритий пенсійний картковий рахунок, договір SAMAВ00000001890555, рахунок [NUMBER] , залишок коштів 198,30 грн. Дані обставини підтверджено листом ПАТ «А-БАНК» від 01 квітня 21015 року № 20.1.0.0/7-20150330/0061, як відповідь на запит Чотирнадцятої КДНК № 976/02-147 від 30 березня 2015 року /арк. спр. 10/. Із матеріалів спадкової справи суд не встановив, а сторона позивача не довела у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України що нотаріальної конторою відносно грошових коштів, які залишились на день смерті [PERSON] , відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не доведено наявність перешкод для отримання свідоцтва про право на спадкове майно - грошові кошти у нотаріальному порядку, а відтак така позовна вимога не підлягає захисту у порядку позовного провадження, а тому у такій необхідно відмовити. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи суд не встановив. Щодо доводів сторони відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх порушених прав, то такі суд приймає до уваги лише в частині прийняття спадщини на грошові кошти, про що вище зазначено. Щодо позовної вимоги про спадкування частки у нерухомому майні після смерті дружини у зв`язку з отримання відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд критично оцінює доводи відповідача у цій частині, адже позивач вірно звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що позов необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial