Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 50131,63 гривень, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] . 23 січня 2020 року о 07 год. 50 хв. по вул.Тунельна,60 в м.Львові з вини відповідача, який керував автомобілем марки «Nissan» р.н. [NUMBER] відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено належний йому транспортний засіб. Загальна сума спричинених збитків становить 267058,58 гривень, при цьому, страхова компанія відповідача сплатила страхове відшкодування у розмірі 122045,03 гривень, а відповідач сплатив йому лише франшизу у розмірі 2600,0 гривень. Ринкова вартість його автомобіля у пошкодженому стані становить 94781,92 гривень. Відповідно, різниця між заподіяною шкодою та виплаченою сумою страхового відшкодування і франшизи становить 50131,63 гривень, до якої також включено 2500,0 гривень витрат на проведення експертного дослідження, пов`язаного із встановлення розміру збитків. В добровільному порядку відповідач відмовляється сплатити ці кошти, а тому просить стягнути їх в примусовому порядку. В обґрунтування моральної шкоди покликається на те, що він є батьком трьох дітей та один утримує сім`ю, оскільки дружина не працює та перебуває у відпустці по догляду за дітьми. Крім того, з 12.03.2020 року на території України запроваджено карантин та діють відповідні карантинні обмеження. Знищення автомобіля різко змінило спосіб життя позивача та його сім`ї, і внаслідок цього він, дружина та діти в умовах карантину змушені користуватись громадським транспортом або таксі. Через такі обставини зазнав значної емоційної напруги та стресу. Моральну шкоду оцінює у розмірі 30000,0 гривень, які також просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Відповідач подав відзив на позову заяву, вказуючи на недоведеність позовних вимог. Зокрема, експертний висновок повинен містити запис про попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, поданий позивачем звіт не може бути доказом у справі, оскільки у такому не вказано індивідуальних ознак автомобіля по типу кузова, не вказано двигуна. Ринкова вартість автомобіля у звіті визначена по «Бюлетню автотоварознавця», а не по сайту автомобіля. Також, у звіті не визначена залишкова (утилізаційна) вартість автомобіля, що в сукупності виключає його доказове значення. Що стосується моральної шкоди, то позивач не надав жодного доказу на її підтвердження, а в період дії карантину громадський транспорт не курсував. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. Відповіді на відзив позивач не подав. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 27.03.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.04.2020 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Після подання відзиву на позовну заяву, а саме 19.10.2020 року, відповідач подав суду звіт № 472/20 про оцінку автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] , який просив приєднати до матеріалів справи. Оскільки такий доказ було подано з порушенням встановлених законом строків, а в останньому судовому засіданні відповідач не надав переконливих пояснень про поважність причин пропуску цього строку, у відповідності до вимог ч.8 ст.83 ЦПК України ухвалою суду від 03.11.2020 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено у прийнятті такого звіту як доказу. Узагальнена позиція сторін під час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просить такий задовольнити. Відповідач, а також його повноважний представник в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Просять у задоволенні позову відмовити повністю. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.11). 23 січня 2020 року по вул.Тунельна,60 у м.Львові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] та автомобіля марки «Nissan» р.н. [NUMBER] під керуванням відповідача. Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 04.02.2020 року, яка не оскаржувалась та набрала законної сили (а.с.10), відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з полісу № АО/2633277 від 18.01.2020 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.59), цивільно-правова відповідальність відповідача під час керування ним транспортним засобом марки «Nissan» р.н. [NUMBER] , на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Кредо». Ліміт відповідальності за шкоду, яка заподіяна майну становить 130000,0 гривень на одного потерпілого. Розмір франшизи становить 2600,0 гривень. Згідно виписки з банківського рахунку позивача (а.с.61), 03.03.2020 року ТДВ «СК «Кредо» виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 122045,03 гривень. Водночас, відповідно до звіту № 369/20 від 02.03.2020 року (а.с.12-55), вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] , внаслідок пошкодження автомобіля під час ДТП приймається рівним дійсним (ринковій) вартості автомобіля на момент дослідження без аварійних пошкоджень та становить 267058,58 гривень. Ринкова вартість автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] , що належить [PERSON] становить 267058,58 гривень. Ринкова вартість автомобіля марки «AUDI А4» р.н. [NUMBER] у пошкодженому стані, що належить [PERSON] складає 94781,92 гривень. При цьому, як вбачається з дослідницької частини висновку (а.с.16), вартість відновлювального ремонту становить 464411,58 гривень та перевищує дійсну ринкову вартість автомобіля. Як наслідок, проводити ремонтні роботи економічно недоцільно і тому, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових приймається рівним дійсній (ринковій) вартості автомобіля на момент дослідження без врахування аварійних пошкоджень і становить 267058,58 гривень. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), який зводиться до наступного. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Таким чином, суд погоджується з аргументами позивача про те, що саме відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду у виді різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Вище уже зазначалось, що вартість відновлювального ремонту рівна вартості автомобіля та становить 267058,58 гривень. В межах ліміту відповідальності страховик відшкодував 122045,03 гривень, а ринкова вартість автомобіля у пошкодженому стані становить 94781,92 гривень. Відповідно, суд погоджується з аргументами позивача про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між ринковою вартістю відновлювального ремонту, яка рівна вартості автомобіля, та фактично виплаченою сумою і вартістю автомобіля у пошкодженому стані. Крім того, в силу вимог п.12.1 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту, а як зазначено у п.36.6 ст.36 цього Закону, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Як вбачається з дублікату квитанції від 24.01.2020 року (а.с.60), відповідач добровільно відшкодував позивачу обумовлену договором франшизу у розмірі 2600,0 гривень, а відтак, обсяг його загальної відповідальності повинен бути зменшений і на цю суму. В кінцевому, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка має бути відшкодована позивачу становить 47631,63 гривень (267058,58 - 94781,92 - 122045,03 - 2600 = 47631,63). Крім того, як уже зазначалось вище, в силу вимог п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками визнаються в тому числі витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно наданого рахунку № 369 від 28.02.2020 року (а.с.62), розмір витрат, пов`язаних із встановленням розміру збитку, а саме складення звіту про оцінку автомобіля становить 2500,0 гривень. Позивач згідно відповідної банківської квитанції від 02.03.2020 року сплатив вказані кошти на рахунок ТОВ «Експерт-Сервіс» (а.с.63). Ці витрати, позивач мусив зробити для доведення розміру шкоди та як наслідок, відновлення свого порушеного права, що в силу вимог п.1 ч.2 ст.22 ЦК України є збитками, які також підлягають відшкодуванню. Тому, в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, а що стосується аргументів сторони відповідача про недопустимість доказів, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Під час розгляду цивільної справи № 753/21177/16-ц (постанова від 19.09.2018) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі вказав, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Звіт про оцінку автомобіля № 369/20, на основі якого встановлено розмір шкоди виконано ТзОВ «АК «Експерт-Сервіс», а сама оцінка проведена оцінювачем [PERSON] , який має кваліфікаційне свідоцтво аварійного комісара та кваліфікаційне свідоцтво оцінювача. Так, згідно копії Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 34/18 (а.с.56), яке видано Фондом державного майна України, ТзОВ «АК «Експерт-Сервіс» має право на проведення оцінки та спеціалізується у сфері оцінки колісних транспортних засобів. Крім того, відповідно до свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів від 07.04.2005 № 2586 (а.с.57), оцінювач [PERSON] вправі проводити оцінку об`єктів у матеріальній формі, зокрема, оцінку дорожніх транспортних засобів. Підвищення кваліфікації оцінювача [PERSON] пройшов 13.09.2018 року, що також стверджується відповідним посвідченням, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.58). Професійною оціночною діяльністю відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» визнається діяльність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна. Оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін (ч.1 ст.7 згаданого вище Закону). Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. (ч.ч.1, 2 ст.12 згаданого вище Закону). Як вбачається зі змісту звіту про оцінку автомобіля № 369/20, такий складений повноважним оцінювачем, про що суд уже вказав вище. Крім того, він містить в собі усі необхідні реквізити, які передбачені національними стандартами, містить розділи, що розкривають зміст проведеної оцінки з посиланням на нормативно-правову базу, а також обґрунтування висновків оцінювача. Відповідач натомість, заперечуючи проти такого доказу не вказує, яка правова норма була порушена при проведенні оцінки і якій вимозі закону не відповідає складений оцінювачем звіт. Тому, враховуючи згадані вище висновки Верховного Суду суд не вбачає перешкод у визнанні такого доказу належним, допустимим, достовірним і достатнім, та приймає його до уваги при встановленні розміру збитків, які підлягають до відшкодування. Що ж стосується аргументів відповідача про відсутності запису про обізнаність оцінювача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, такі суд до уваги не приймає, оскільки вказана вимога, яка закріплена у ч.5 ст.106 ЦПК України стосується випадків проведення експертного дослідження. Натомість, поданий позивачем звіт по суті є документом, який містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Тобто, в силу вимог статті 95 ЦПК України такий звіт є письмовим доказам, достовірність якого не повинна підтверджуватись за правилами, які передбачені для висновку експерта. Тому, всі аргументи сторони відповідача в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди суд відкидає. Щодо моральної шкоди. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в ЦК України, у ст.23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. (частини четверта, п`ята). Виходячи з мотивів позову, моральну шкоду позивач обґрунтовує виключно душевними стражданнями, які він зазнав у зв`язку з пошкодженням його майна. Відповідно,

Outcome: partial