Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна власністю одного із подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі ним було набуте майно, яке належить йому на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2015р. по справі №465/6734/15-ц. Протягом довгого періоду часу позивач та його дружина не можуть дійти згоди щодо користування та розпорядження спільно нажитим майном, зокрема нежитловим приміщенням першого поверху будинку [ADDRESS]. Позивач неодноразово з пропозицією зверталася до своєї дружини про отримання згод на оформлення права власності виключно на нього, однак отримав відмову. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав клопотання про слухання справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи, в тому числі через публікацію в газеті «Високий замок» (№14(5563) від 03.02.2017-05.02.2017р.). На підставі ст.169, 224 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів(постановляє заочне рішення). З матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності, згідно ст.169,224 ЦПК України, з постановленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цієї статті, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які покликається як на підстави задоволення своїх вимог. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2015р. по справі №465/6734/15-ц за позовом [PERSON] до Львівської міської ради про визнання права власності за позивачем визнано право власності на нежитлові приміщення першого поверху третього під'їзду будинку [ADDRESS], загальною площею 12,8 кв.м. Частка: 1/1. Вказане рішення було зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.09.2016 №69406490. У вказаному рішенні суду, що набуло законної сили встановлено те, що спірними приміщеннями позивач користується один з 1994 року по даний час. Вказана обставина є встановлена та доказуванню не підлягає. Стаття 124 Конституції України передбачає, що до юрисдикції судів віднесено всі правові відносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі. У відповідності до п. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 60 СК України, - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України, відповідно до якої якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Outcome: approved