Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач за первісним позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом, в якому просив виселити [PERSON] та її неповнолітніх дітей з квартири [ADDRESS], яка є предметом іпотеки. Під час розгляду справи [PERSON] звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК», в якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 27.02.2008 року. В судове засідання представник позивача не зявися, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений. В судове засідання відповідач та його представник не зявились, про день та час слухання справи були належним чином повідомлені. В судове засідання представник [PERSON] не зявився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений. В судове засідання представник органу опіки та піклування не зявився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений . Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в зустрічному позові потрібно відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього кодексу. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15.09.2015 року, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №ZREWGL00004251 від 27.02.2008 року, укладеного між банком та [PERSON], звернуто стягнення на належну останньому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. (а.с.13-16). 03.04.2013 року,а також виселено [PERSON] з даної квартири. Позивач своєчасно надіслав відповідачу [PERSON] вимоги про добровільне виселення її разом із членами сім'ї з вказаної квартири (а.с.17-18). Ці вимоги остання отримала 12.11.2015 року (а.с.19-20), проте у визначений у ній тридцяти денний строк разом із членами сім'ї [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO], та [PERSON] - [INFO], добровільно з квартири не виселились та проживають у ній з дітьми на даний час. Відповідно до пункту 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, а саме, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи, що судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час вирішення спору є чинним, відповідач та її діти добровільно не звільнили житлове приміщення, тому позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Зустрічний позов [PERSON] не підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що згідно договору іпотеки квартири від 27.02.2008 року, [PERSON] та «ПриватБанк» уклали даний договір про передачу в іпотеку нерухомого майна , а саме: двокімнатної квартири загальною площею 51 кв. м, житловою площею 32 кв.м В даному договорі зазначено,що [PERSON] діє з відому та письмової згоди з [PERSON] з якою він перебуває у шлюбі. Письмове свідчення про згоду посвідчене приватним нотаріусом, тому твердження [PERSON], про те що її батько-Власенко Ю.І. підписував Іпотечний договір без згоди дружини не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види правочинів: нікчемі правочини якщо їх недійсність прямо встановлена законом та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Щодо визнання недійсності правочину, то ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою, третьою , пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує на користь банку з відповідача сплачений судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved