Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що 01.04.2014 року, наказом №11/К від 01.04.2014 року, його було прийнято на роботу на посаду редактора-перекладача у ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН», де він працював два роки. Вказує, що 01.04.2016 року його було запрошено на розмову до керівника департаменту з кадрових питань та юриста ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» де Позивача, з його слів, змушували звільнитися за згодою сторін. Не погодившись на звільнення, Позивач, цього ж дня звернувся до КЗОЗ Харківська міська поліклініка №6 та оформив листок непрацездатності, відповідно до якого він мав приступити до роботи 06.04.2016 року. 06.04.2016 року, Позивач з'явився на роботі. Йому було запропоновано надати пояснення з приводу причин його відсутності на роботі 25.03.2016 року та з 01.04.2016 року по 05.04.2016 року. Позивач власноручно написав пояснення, у яких вказав, що з 01.04.2016 р. по 05.04.2016 року був відсутній за станом здоров'я, що підтверджується листком непрацездатності, а 25.03.2016 року був відсутній з особистих причин, а свою відсутність погодив зі своїм безпосереднім керівником і оформив на цей день відпустку. Наказом №067/К від 06.04.2016 року Позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин. Позивач вважає наказ про своє звільнення незаконним, просить поновити його на посаді редактора-перекладача ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН», стягнути з Відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.04.16 р., а також стягнути моральну шкоду у розмірі 66 000,00 (шістдесят шість тисяч) грн. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, надали суду письмові заперечення. Вислухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали провадження, суд вважає, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, що 01.04.2014 року Позивач був прийнятий на посаду редактора-перекладача до ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» з окладом згідно штатного розкладу. Даний факт підтверджується матеріалами справи, сторони по справі його не заперечують. 25.03.2016 року, Позивач був відсутній на роботі протягом усього робочого дня. 06.04.2016 року Позивача було звільнено з роботи на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю за прогул без поважних причин, що мав місце 25.03.2016 року. Згідно зі ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. За змістом ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Виявлення проступку означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення чи є сам по собі такий факт проступком. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п. 24 вказаної постанови Пленуму Верховного суду України при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2016 року Позивач був відсутній на роботі протягом усього робочого дня. Ця обставина підтверджується Актом №1 від 25.03.2016 року про відсутність на робочому місці редактора-перекладача [PERSON], та службовою запискою менеджера з персоналу Відповідача - [PERSON] Позивач, у судовому засіданні, не заперечує факт своєї відсутності на роботі 25.03.2016 року. На підставі вищевказаних Акту та службової записки, директором Відповідача було видано розпорядження про з'ясування причин відсутності Позивача на роботі 25.03.16 р. та надання інформації про попередню роботу на підприємстві. Службовою запискою заступника директора ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН» Шрубека В.О. від 29.03.2016 року, директора Відповідача було проінформовано про результати попередньої роботи Позивача. 01.04.2016 р., за розпорядженням директора, посадовими особами Відповідача Позивачу було запропоновано надати пояснення про причини прогулу 25.03.2016 р., від чого Позивач відмовився та пославшись на поганий стан здоров'я покинув територію підприємства та оформив цього ж дня листок непрацездатності. Факт відмови Позивача від надання пояснень підтверджується Актом про відмову від надання пояснень №2 від 01.04.2016 року та не спростовується доводами та доказами, наданими Позивачем. 06.04.2016 року, на повторну вимогу Відповідача про надання пояснень, Позивач надав письмові пояснення, у яких зазначив, що з 01.04.2016 р. по 05.04.2016 року був відсутній роботі за станом здоров'я, що підтверджується листком непрацездатності АГЦ №560821 від 01.04.16 р., а 25.03.2016 року був відсутній з особистих причин, а свою відсутність погодив зі своїм безпосереднім керівником і оформив на цей день відпустку. У судовому засіданні Позивач посилався на ті ж доводи, що і у письмових поясненнях наданих Відповідачу. Відповідач факт оформлення Позивачем відпустки заперечував. Судом у судовому засіданні з'ясовано, що Позивач не звертався із заявою на ім'я директора Відповідача про надання йому відпустки. Позивач, у судовому засіданні, на пряме запитання з цього приводу заявив, що з заявою про відпустку не звертався, хоча йому було відомо про таку процедуру оформлення відпустки. Докази, що підтверджують протилежне, у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Згідно з витягом зі Статуту ТОВ «ПЛАРІУМ ЮКРЄЙН», що міститься у матеріалах справи, уповноваженим органом Відповідача (у розумінні закону «Про відпустки») є директор підприємства. Посилання Позивача на погодження відпустки з «безпосереднім керівником» [PERSON], суд знаходить не переконливими. Позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують таку обставину. Крім того, доводи Позивача у цій частині спростовуються поясненнями [PERSON], який вказує, що працює на рівнозначній з Позивачем посаді, що підтверджується наданими суду трудовим договором та посадовою інструкцією [PERSON], не є його керівником та не має повноважень надавати чи погоджувати відпустки іншим працівникам. Отже суду не доведено факт перебування Позивача у відпустці 25.03.2016 року. Інших відомостей та доказів, які б свідчили про поважність причин відсутності Позивача на роботі 25.03.2016 року суду не надано та у судовому засіданні не встановлено. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність у Позивача поважних причин відсутності на роботі 25.03.2016 р., а тому така відсутність, на думку суду, є прогулом без поважних причин (як самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). Таким чином, судом встановлено, що 25.03.2016 року Позивачем вчинено прогул без поважних причин, що відповідно до п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення Відповідач зажадав від порушника трудової дисципліни письмових пояснень та доказів в підтвердження поважності не виходу на роботу. Відповідачем було проведено детальне з'ясування обставин та причин такого прогулу та надано оцінку попередній роботі Позивача. Дисциплінарне стягнення накладено в межах строків, встановлених ст. 148 КЗпП України. Тобто вимоги Позивача в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Відповідача є безпідставними та такими, що не обґрунтовуються наданими до матеріалів справи доказами. Суд вважає, що Відповідачем було прийнято законне та обґрунтоване рішення про звільнення Позивача за прогул без поважних причин, а підстави для поновлення Позивача на роботі - відсутні. Оскільки суд відмовляє у поновні Позивача на роботі, вимога про стягнення середньомісячного заробітку також не підлягає задоволенню. Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 66 000,00 грн. Відхиляючи позовні вимоги у цій частині, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237 - 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки судом встановлено, що звільнення Позивача за прогул без поважних причин є законним, то права Позивача у цьому випадку Відповідачем не порушено. Отже підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди немає. За таких обставин суд вважає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Суд додатково вирішує питання про стягнення судового збору. Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки Позивачем заявлялася вимога про стягнення моральної шкоди, а судовий збір при подачі позовної заяви сплачено не було, з Позивача на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2480 гривен 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved