Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача, про стягнення з останнього грошових коштів в сумі 30\~853,0 доларів США за договором-заявою №300131/51699/370-14 від 21.05.2014 року. Свої вимоги мотивує тим, що 21.05.2014р. між сторонами був укладений договір-заява №300131/51699/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до даного договору позивач вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок №2635.8.211038.002 у сумі 30\~853,00 доларів США на строк з 21 травня 2014 року по 26 травня 2015 року. Згідно п.6 договору, після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2. Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «[PERSON] та Кредит». Відповідно до п.2. Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «[PERSON] та Кредит» у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, вкладник, у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Позивач 21.05.2015 року, 26.05.2015 року та 04.06.2015 року звертався у відділення банку №97 з письмовою заявою із вимогою повернення йому коштів, однак такі йому повернуті не були. В судове засідання позивач не зявився, подав заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив та просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача скерував на адресу суду заперечення проти позову (а.с.41-42) та просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що з 18.09.2015р. по 17.12.2015р. в ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію, під час дії якої не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Також вказує, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки виплата сум вкладів таким вкладникам проводиться за участю Фонду гарантування вкладів фізичних осіб через відповідні позасудові механізми, а тому вважає, що відсутні будь-які правові підстави для задоволення майнових вимог позивача в судовому порядку. В судове засідання представник відповідача не зявився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 21.05.2015 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» був укладений договір-заява №300131/51699/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 370 днів в іноземній валюті (а.с.5). На виконання умов договору 21.05.2014 року [PERSON] було внесено навкладний рахунок №2635.8.211038.002 у відділенні №97\~\~м. Львів АТ «Банк «[PERSON] та Кредит» грошові кошти в сумі 38853,00 доларів США, що підтверджується копією меморіального валютного ордеру №10691 від 21.05.2014 року (а.с.6). У відповідності до п. 1 даного договору вклад здійснено на строк з 21 травня 2014 року по 26 травня 2015 року. Згідно п.6 договору, після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2. Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «[PERSON] та Кредит». Відповідно до п.2 вищезгаданих Умов у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, вкладник, у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Як вбачається із матеріалів справи, 21.05.2015 року, 26.05.2015 року та 04.06.2015 року [PERSON] звертався в банк з заявами про повернення вкладу, згідно вищезгаданого договору-заяви №300131/51699/370-14 (а.с.7, 8, 9, 10), однак грошові кошти позивачу повернено не було. Відповідно до ч.1\~ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. При цьому суд, бере до уваги правову позицію Верховного суду України, висловлену у постанові від 25.12.2013 року (справа № 6-140цс13), згідно з якою, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058\~ЦК України, зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Статтею 41 Конституції України та ст.ст.319, 321 ЦК України передбачено положення про те, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім цього, згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини)». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Так, у ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи, вищенаведене, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав розпорядження позивача щодо видачі грошових коштів, чим порушив його право власності, передбачене ст.319, 321 ЦК України, суд приходить до висновку, що таке підлягає відновленню шляхом стягнення з відповідача грошових коштів згідно з договором-заявою строкового вкладу (депозиту) «Пенсійний» №300131/51699/370-14, укладеного 21.05.2014р. При цьому, судом не беруться до уваги заперечення відповідача щодо обмеження на задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку у зв'язку з запровадженням в ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» з 18.09.2015р. по 17.12.2015р. тимчасової адміністрації, оскільки відповідно до п.1 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, за договором вкладу, строк якого закінчився, то обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на які посилається відповідач, на вимоги позивача не поширюються. Крім цього, як встановлено судом та підтверджується заявою позивача про повернення коштів, така подавалася позивачем ще до запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит», а з позовною заявою до суду [PERSON] звернувся 10.07.2015р. Разом з тим, зазначені у п.1 ч.6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Оскільки розмір неповерненого позивачу вкладу становить 30 853,00 долари США, що в перерахунку в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації 18.09.2015 року, становить 666365,96 грн. та відповідно перевищує суму відшкодування, що гарантується Фондом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 200000 грн. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача коштів за вкладом в сумі, що перевищує суму відшкодування, що гарантується Фондом задоволенню не підлягають, оскільки задоволення таких вимог здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Outcome: partial