Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивували тим, що відповідачі, хоча і зареєстровані у вказаній кімнаті, проте не проживають в ній більше шести місяців, а місце їх фактичного перебування невідоме. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.12.2012р. позовні вимоги Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено та визнано [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.11.2013р. вказану справу повернуто до Івано-Франківського міського суду для вирішення питання щодо втрати права користування житловим приміщенням [PERSON], яке не було вирішено судом при розгляді справи. Як вбачається судом не вирішено питання стосовно позовної вимоги про втрату права користування житловим приміщенням [PERSON] Згідно до змісту ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, судом не ухвалено рішення. Представник позивача подав суду заяву, за змістом якої, заявлені позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві та не заперечував щодо розгляду даного спору у відсутності представника, аналогічна заява надійшла від представника органу опіки та піклування, в якій при вирішенні спору представник ООП покладалась на розсуд суду. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд виходить з наступного. Відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 26.09.2002р. (а.с. 8) прийнято у комунальну власність будинок [ADDRESS]. У відповідності до довідки ЖЕО-3 про виписку з будинкової книги про реєстрацію та склад сім'ї від 16.08.2011р. №257 (а.с.3) [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають в кімнаті [ADDRESS]. Відповідно до змісту актів, затверджених начальником ЖЕО-3 та складених комісією, яка утворена і затверджена відповідними розпорядженнями міського голови (а.с. 9-10) відповідачі не проживають в кімнаті [ADDRESS] (а.с. 5-7) без поважної причини, місце їх фактичного перебування невідоме. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. В разі, якщо наймач або члени його сім'ї з поважних причин були відсутні понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а у випадку виникнення спору - судом. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003року № 1382-IV - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже судом встановлено, що відповідачі, в тому числі [PERSON] не проживають у вказаному гуртожитку з грудня 2010р. по даний час, що підтверджується матеріалами справи. Оскільки судом визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], то слід вказати наступне. Виходячи з вимог ст. 64 ЖК України, згідно якої члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачами усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти та батьки, або інші особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із частиною третьою ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (частина четверта ст. 29 ЦК України). Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки судом позовні вимоги Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено та визнано [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а право користування житловим приміщенням [ADDRESS] неповнолітньої [PERSON] є похідним від права на користування житловим приміщенням її матері - [PERSON], то позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення, а відтак [PERSON] слід визнати такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS]. На підставі наведеного відповідно до 64,71, 72 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved