Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач в особі свого представника звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла її рідна тітка [PERSON] , якій на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не залишила. Єдиною спадкоємицею є позивач, оскільки дітей у померлої не було, а її батьки та рідний брат померли. Вказаний будинок позивач використовує як дачу, вважаючи його своєю спадщиною, на протязі близько 18 років відкрито володіє ним, обробляє присадибну земельну ділянку. Посилаючись на ці обставини, позивач просила визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, в письмовій заяві позов підтримав повністю, просив слухати справу без їх участі. Представник відповідача Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області для розгляду справи до суду не з`явився, від них надійшла заява, в якій вони просили справу слухати у їх відсутність, при винесенні рішення покладались на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що [INFO] в м. Суми померла [PERSON] (арк.с.5), рідна тітка позивача. Після її смерті відкрилась спадщина на належне померлій майно. За життя [PERSON] належав цілий житловий будинок [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 21 вересня 1988 року відповідно до рішення виконкому Сумської районної Ради народних депутатів № 216 від 09 серпня 1986 року, зареєстрованого в СООБТІ 21 вересня 1988 року, який належить колгоспному двору, голова якого [PERSON] (арк.с.7). На ім`я [PERSON] видано технічний паспорт на вказаний житловий будинок (арк.с.8). За життя [PERSON] заповіту не залишила. Позивач [PERSON] спадщину прийняла після померлої [PERSON] фактично шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - доглядом за спадковим майном, обробленням присадибної земельної ділянки, однак юридично її не оформила. Померла [PERSON] дітей не мала, батьки та її рідний брат померли. Відповідно до ст. 525 ЦК України в редакції 1964 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 526 ЦК України в редакції 1964 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 548 ЦК України в редакції 1964 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК України в редакції 1964 року передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з повідомлення Сумської райдержнотконтори спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилась (арк.с.25). Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 27 листопада 2019 року заяву [PERSON] задоволено, встановлено факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Суми, є тіткою [PERSON] (арк.с.6). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності надувається підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набуті правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуті права власності не встановлена судом. Одним із способів набуття права власності на майно є його набуття) давністю володіння (набувальна давність). Так, відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років бо рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.201 4 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших рсчових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю слід враховувати, що: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те. що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство); - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, тобто володіння повинно бути очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна належному стані тощо); - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Цей строк відповідно до ст 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також не випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2001 року. Отже, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Відповідно до правил ЦК Української PCP про спадкування (ст.ст. 529, 530) спадкоємцями особи визнавалися: у першу чергу, - діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого; онуки і правнуки спадкодавця, за умови, що на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; у другу чергу, - брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, позивач, відповідно до ЦК Української PCP не являлася спадкоємицею [PERSON] , однак, помилково вважаючи себе такою, добросовісно, відкрито та безперервно володіла майном останньої, починаючи з 10 квітня 2002. Вказаний житловий будинок позивач використовує як дачний будинок, вважаючи його своєю спадщиною. З огляду на викладене позивач набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] як така, що з 10 квітня 2002 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя належав житловий будинок [ADDRESS] А тому, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, так як рішення суду в такому разі буде підставою для належного оформлення за нею права власності на житловий будинок згідно закону. На підставі викладеного,

Outcome: approved