Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

позивач звернувся до відповідача з позовом про визнання останнього на підставі ст.ст.71,72 ЖК України таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] Стрийського району Львівської області. В обґрунтування покликався на те, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом на житловий будинок, яке видане Стрийською державною нотаріальною конторою 2 грудня 2013р. за реєстровим № 4535, є власником зазначеного житлового будинку. Відповідно до довідки №196, виданої 18.02.2014р. Стрілківською сільською радою Стрийського району, в житловому будинку зареєстровані він та племінник - відповідач [PERSON] [INFO]. З лютого 2013р. відповідач [PERSON] в будинку не проживає, особистих речей не зберігає. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає йому вільно володіти та користуватись належним йому майном; він несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не має можливості оформити субсидії та інші пільги, передбачені чинним законодавством. Оскільки відповідач понад один рік не проживає в належному йому в будинку по [ADDRESS] Стрийського району, вважав, що його слід визнати таким, що втратив право на користування цим жилим приміщенням. Визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом необхідне для зняття останнього з реєстрації у відповідності до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, пояснив, що відповідач проживав у належному йому будинку лише два тижні. Відповідач, відповідно до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України викликався в суд через оголошення у пресі, але в судове засідання повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Суд, заслухавши думку позивача, який не заперечив проти вирішення справи за відсутності відповідача, розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Судом встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, яке видане Стрийською державною нотаріальною конторою 2 грудня 2013р. за реєстровим № 4535, є власником зазначеного житлового будинку [ADDRESS] Стрийського району Львівської області. Відповідно до довідки №196, виданої 18.02.2014р. Стрілківською сільською радою Стрийського району та копії будинкової книги, в зазначеному житловому будинку зареєстровані позивач та його племінник - відповідач [PERSON] [INFO]. Позивач, став власником будинку 02.12.2013р., зареєстрований у будинку з 11.01.1979р. Відповідач вселився в будинок згодом на правах члена сім'ї власника будинку. У постанові №5 від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї. Згідно з чинним законодавством правовідносини, які склалися між власником житла та членом його сім'ї регулюються ст.405 ЦК України, частина 2 якої передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.ст.401, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього кодексу. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч.2 ст.405 ЦК України поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини. Частиною 3 ст.9 ЖК передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком на підставі ст.ст.71,72 ЖК УРСР, стверджуючи, що відповідач не проживає в будинку з лютого 2013р. Однак, допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач проживав у будинку позивача до грудня 2013р. Таким чином на час звернення позивача до суду із зазначеним позовом, тобто станом на 10.04.2014р. відповідач не проживав у будинку позивача менш ніж 6 місяців, тому підстав, передбачених ст.ст.71,72 ЖК України, на які покликався позивач, для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, немає. Окрім цього позивач жодними доказами не довів, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає йому вільно володіти та користуватись належним йому майном; що він несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, не має можливості оформити субсидію та інші пільги, передбачені чинним законодавством. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному в випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed