Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , у якому просив розірвати договір №7 від 07.08.2017 року та стягнути з відповідача на його користь збитки в розмірі 12750,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 07.08.2017 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу №7, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався виготовити з власних матеріалів, доставити та встановити кухонні меблі, а позивач зобов`язався сплатити вартість товару. На виконання договору позивачем в день підписання договору було сплачено 12 750,00 грн в рахунок вартості товару. Позивач зазначає, що у відповідності до п.3.3 договору, строк виготовлення товару складає 45 робочих днів, проте в порушення цього положення, відповідачем на день подання позовної заяви не було виготовлено товар та не передано його позивачу. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.02.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09.12.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. На момент розгляду справи від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Позивач в судове засідання не з`явився, надіславши клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся за місцезнаходженням. Судові повістки повернулась до суду без вручення в зв`язку з відсутністю адресата за даною адресою. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №7 від 07.08.2017 року, укладеного між [PERSON] , який діє як ФОП та продавець, та [PERSON] , як покупець, продавець зобов`язується за завданням покупця виготовити з власних матеріалів, доставити та встановити корпусні та/або кухонні меблі (товар), згідно з погодженими сторонами документами (договір, проект), передати у власність покупця товар, а покупець сплачує вартість товару на користь продавця та приймає товар після його повної оплати. Згідно з п.1.3. договору, приймання товару і виконаних робіт здійснюється сторонами шляхом складання та підписання відповідного акту прийому-передачі, по факту закінчення проведення робіт з установленням товару. Загальна вартість товару становить 13 750,00 грн. (п.2.2 договору). Відповідно до п.2.3. договору, передплата за товар здійснюється в день підписання договору в розмірі 80% його загальної вартості. Пунктом .2.4. договору передбачено, що залишок вартості товару у розмірі 20% від загальної вартості товару здійснюється по закінченню монтажних робіт меблів і прийому роботи покупцем. В силу п.2.5. договору, документом, який підтверджує внесення оплати за товар є товарний чек, виданий продавцем. Сторони погодили, що строк виготовлення товару складає 45 робочих днів та починається від моменту підписання покупцем проекту, які сторони погоджують після проведення продавцем заміру та підписання покупцем технічного завдання (п.3.3 договору). Відповідно до п.3.11. договору, право власності на товар, від продавця до покупця, переходить з моменту підписання акту прийому-передачі. Як вбачається з розділу 8 договору, передоплата становить 12 750,00 грн. Також судом встановлено, що позивачем направлялась претензія на адресу відповідача, яка, відповідно до копії поштового конверта та довідки Укрпошти, не отримана відповідачем у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань по договору не допускається. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між Фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У силу вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно правової позиції викладеної у Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критерії, що виявлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладанні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Частиною 5 статті 653 ЦК України встановлено, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірвання договору. Відповідно до приписів статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо неналежного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України та, з огляду на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у справі, що складаються з судового збору покладаються на відповідача.

Outcome: approved