Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач в травні 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 05.12.2017 року між сторонами було укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 11 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 10.01.2018 року. Відповідно до тієї ж розписки від 05.12.2017 року відповідач вказав, що в разі своєчасного непогашення суми борги, зобов`язується виплачувати 10% від суми боргу за кожен прострочений тиждень. Позивач вказує, що грошові кошти не були повернуті відповідачем у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Зазначає, що з 10.01.2018 року по день звернення до суду, а саме 02.05.2019 року кількість тижнів складає - 68 тижнів, таким чином розмір пені становить 74 800 дол. США (68 тижнів х 1100 доларів США ( 10% х 11 000 дол. США)) У зв`язку з чим загальна сума заборгованості за розпискою від 05.12.2017 року становить 85 800 доларів США. 11.06.2018 року відповідач повторно позичив у [PERSON] за розпискою643 000 грн. строком на 4 місяці, тобто до 11.10.2018 року, однак зобов`язання за договором в обумовлений строк не виконав та кошти не повернув. За розрахунком, наданим позивачем інфляційне збільшення суми боргу 643 000 грн. становить 29 578 грн. (за листопад 2018 р., грудень 2018 р., січень 2019 р., лютий 2019 р., березень 2019р.) та три відсотка річних за період з 12.10.2018 р. по 02.05.2019 р. складає 10 728 грн. 41 коп. Підсумовуючи вище викладе позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за розпискою від 05.12.2017 року в розмірі 85 800 доларів США, заборгованість за розпискою від 11.06.2018 року в розмірі 683 306 грн. 41 коп. та судовий збір в розмірі 9605 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 02.05.2019 року визначено головуючим суддю Яценко Н.О . Ухвалою суду від 31.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судові засідання неодноразово не з`являвся, про дату, місце та час був повідомлений належим чином та своєчасно, причини своєї неявки суду не повідомив, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як убачається з письмової розписки [PERSON] 05.12.2017 року взяв у [PERSON] в борг 11 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 10.01.2018 року та вказав, що в разі несвоєчасного погашення суми боргу, зобов`язується виплачувати 10% від суми боргу за кожен прострочений тиждень. (а.с. 9-10) В подальшому, відповідно до розписки від 11.06.2018 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 643 000 грн. строком на 4 місяці, які зобов`язався повернути до 11.10.2018 року. (а.с.11) Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог суду не надав, не довівши суду факт виконання взятих на себе зобов`язань за умовами договорів позики. Таким чином, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу за розпискою від 05.12.2017 року в розмірі 11 000 доларів США. та суму основного боргу за розпискою від 11.06.2018 року в розмірі 643 000 грн. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до розписки від 05.12.2017 року у випадку не виконання зобов`язання своєчасно відповідач зобов`язується сплачувати 10% від суми боргу за кожен тиждень прострочення. Таким чином розмір пені за період з 10.01.2018 року по 02.05.2019 року за розпискою від 05.12.2017 року становить 74 800 доларів США = (68 тижнів прострочення x 11000 доларів США (10 % x 11000 дол. США), які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Приписами ст.625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язань за розпискою від 11.06.2018 року погоджується із визначеним позивачем розміром інфляційних втрат в сумі 29 578 грн. та 3% річних в сумі 10 728 грн. 41 коп., які вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача, оскільки протилежного контррозрахунку відповідачем не надано. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать, витрати пов`язані із залученням спеціалістів, проведенням експертиз, вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. В матеріалах справи міститься квитанція про оплату позивачем при зверненні до суду судові витрати зі сплати судового в сумі 9 605 грн. (а.с.2) З урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] на його користь з відповідача [PERSON] підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору в сумі 9605 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved