Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 22 квітня 2015 року між ПАТ «Івано-Франківський мясокомбінат» та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній позичив грошові кошти в розмірі 16 000 гривень та зобов`язався їх повернути до 31.12.2015 року. У разі звільнення з роботи позичальника строк повернення позики вважається таким, шр настав та позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики. 28 вересня 2015 року [PERSON] був звільнений з роботи за прогул, однак, у встановлений в договорі строк грошові кошти позивачу повернуті не були у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача 16 000 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, суду надав заяву, за змістом якої просить розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується конвертом який повернувся за закінченням терміну зберігання та повідомленням про вручення поштового відправлення. Причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 01 квітня 2014 року [PERSON] був прийнятий на роботу в публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський мясокомбінат» на посаду комерційний директор згідно наказу про прийняття на роботу № 41-0 від 01.04.2014 року (а.с.6). 22 квітня 2015 року між позивачем, публічним акціонерним банком «Івано-Франківський мясокомбінат», та відповідачем, [PERSON], укладено договір про надання зворотної безвідсоткової фінансової допомоги № МКФД 04/221 (а.с.8). Як вбачається із п. 2.1 договору, позикодавець надає позичальнику позику у розмірі 16 000 грн. Таку позику відповідач отримав, що підтверджується видатковим касовим ордером від 22 квітня 2015 року (а.с.9). Відповідно до п. 3.6 договору, повернення позики вдбувається шяхом внесення позичальником грошових коштів рівними частинами в касу підприємства у розмірі 2000 грн. щомісяця. Загальний строк позики становить до 31 грудня 2015 року (п.3.3 договору). Згідно п.3.9 договору, у разі звільнення з роботи позичальника строк повернення позики вважається таким, що настав та позикодавець у такому разі має право вимагати достроково повернення позики. 28 вересня 2015 року [PERSON] був звільнений з роботи за прогул, що підтверджується копією наказу про припинення трудового договору (а.с.7). Проте відповідач свої зобовязання вчасно не виконав, грошові кошти не повернув. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорам позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача в його користь на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: approved