Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованості в порядку регресу за оплату послуг з теплопостачання у квартирі [ADDRESS] , за період часу з 01.04.2019 року по 31.08.2019 року, у розмірі 1044,96 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.03.2019 року позивач придбав у [PERSON] окрему трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідачі є колишніми членами сім`ї попереднього власника, фактично проживають у квартирі та користуються житлово-комунальними послугами. Попередній власник квартири [PERSON] не проживає в такій з вересня 2012 року. Відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні квартирою, не допускають його до квартири та крім цього, не оплачують житлово-комунальні послуги. За період з 01.04.2019 року по 31.08.2019 року розмір заборгованості за надані послуги з теплопостачання становить 1044,96 гривень. Вказану заборгованість позивач оплатив самостійно, а оскільки послугами теплопостачання фактично користуються відповідачі, просить стягнути з них таку суму в солідарному порядку. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки саме позивач є індивідуальним споживачем та саме він повинен оплачувати житлово-комунальні послуги. Крім того, між відповідачами та ЛМКП «Львівтеплоенерго» не має договору про надання житлово-комунальних послуг і так само, між ними та позивачем відсутня угода про користування квартирою. Також звертає увагу, що вона не проживає у спірній квартирі, а лише навідується туди для догляду за донькою - відповідачем [PERSON] , а в одній з кімнат відсутній прилад опалення - батарея. Просить у задоволенні позову відмовити. Відзив аналогічного змісту надала суду відповідач [PERSON] , долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Підтвердила, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі, а лише здійснює догляд за нею, періодично навідуючись у квартиру. Позивач надав відповідь на такі відзиви, зміст якої аналогічний мотивам позову. У письмових запереченнях відповідач [PERSON] навела аргументи, аналогічні мотивам відзиву, а також зазначила, що не є членом сім`ї позивача та про помилковість застосування до спірних правовідносин вимог ч.3 ст.156 ЖК УРСР, ст.1190 ЦК України. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. Позовна заява поступила до суду 24.10.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.11.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси сторін також представляли представники. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Відповідачі, як вбачається з матеріалів справи, приймали участь у справі особисто та через представника, ними надавались пояснення. Інтереси позивача представляв представник. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні представник позивача висловився про підтримку позовних вимог. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та відповіді на відзив, просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та письмових запереченнях. Натомість, в останнє судове засідання відповідачі не з`явилися, а представник відповідачів подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач [PERSON] перебуває на лікарняному з гострим респіраторним захворюванням. Вказана неявка відповідачів є повторною. В попереднє судове засідання, яке призначалось на 14.12.2020 року, відповідачі теж не з`явились, а натомість, їхній представник подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки на цей раз уже він перебував на листку непрацездатності. За змістом ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав - перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З огляду на те, що відповідачі не з`явились в судове засідання повторно, суд відхилив вказане клопотання та продовжив розгляд справи, враховуючи при цьому, що сторони вже надали пояснення по суті справи і що немає доказів про поважність неявки представника відповідачів, як і немає доказів про причини неявки відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2019 року, набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Попереднім власником квартири був [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.7), у квартирі з 25.07.2015 зареєстровані відповідачі. Згідно з довідкою ЛМКП «Львівтеплоенерго» (а.с.116), за період з квітня 2019 року по серпень 2019 року заборгованість за послуги з централізованого опалення квартири [ADDRESS] становить 1044,96 гривень. Вказану заборгованість оплатив позивач, що підтверджується копією квитанції (а.с.12). Вбачається, що цієї обставини відповідачі не оспорюють. З метою стягнення цих коштів в порядку регресу з відповідачів позивач звернувся до суду з цим позовом. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Норма статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права до особи, яка це право не визнає. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який є чинним і на підставі якого виникла заборгованість, яка в подальшому сплачена позивачем. Так, індивідуальним споживачем згідно з п.6 ч.1 ст.1 цього Закону визнається фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. В силу вимог п.п.1, 5 ч.2 ст.7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний не лише укласти договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, але й повинен оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплачувати надані йому послуги, але такий обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг, а питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Вказане відповідає правому висновку, висловленому Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/12850/16-ц (постанова від 26.09.2018). Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Повертаючись до обставин цієї справи суд звертає увагу на те, що цим же складом суду розглядалася справа між тими самими сторонами про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення з квартири (справа № 463/2334/19) і в межах цієї справи суд не лише встановив факт проживання відповідачів у спірній квартирі після її відчуження на користь [PERSON] , але й самі відповідачі не заперечували цієї обставини та навіть пропонували укласти мирову угоду, однією з умов якої було їхнє добровільне виселення. Зрештою, у справі яка розглядається, відповідачі категорично не спростовують цієї обставини, а що стосується тверджень відповідача [PERSON] про її не проживання та навідування нею доньки, то суд їх відкидає, оскільки протилежне було встановлено у справі № 463/2334/19. Крім того, як вбачається зі змісту заяви відповідачів про вчинення кримінального правопорушення від 10.05.2019 року, яка адресована начальнику Личаківського ВП ГУ Національної поліції у Львівській області (а.с.38-40), у такій відповідачі особисто підтвердили, що [PERSON] проживає у спірній квартирі з моменту народження, а [PERSON] - з 1995 року. Також, з огляду на характер спірних правовідносин у справі яка розглядається, не позивач повинен був доводити факт користування відповідачами житлово-комунальними послугами, а відповідачі, які таку обставину заперечують, повинні були її спростувати. Таким чином, оцінивши подані сторонами докази, суд з врахуванням принципу змагальності робить висновок про отримання відповідачами житлово-комунальних послуг, а відтак, і наявність у них обов`язку щодо їх оплати, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить про не проживання відповідачів у спірній квартирі. І навпаки, суд робить висновок про відсутність такого обв`язку у позивача, оскільки через фактичне проживання відповідачів у спірній квартирі, які не допускають його до квартири він не є особою, яка фактично користується та отримує житлово-комунальні послуги, а отже, і не повинен нести тягар з їх оплати. Всупереч принципу змагальності відповідачі не надали суду жодного доказу, який би давав підстави зробити інший висновок. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен із споживачів зобов`язаний брати участь у витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, якими він фактично користується, а споживач, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування. У справі яка розглядається, поданими доказами підтверджується факт сплати заборгованості виключно позивачем, а оскільки такими послугами фактично користувались відповідачі, така заборгованість підлягає стягненню з них рівними частками як про це зазначено у ч.4 ст.544 ЦК України, що власне і є підставою для часткового задоволення позову. При цьому, суд не буде вираховувати частки, яка припадає на позивача, оскільки на відміну від відповідачів матеріалами справи не підтверджується факт отримання ним житлово-комунальних послуг, а отже, і відсутність у нього обов`язку з їх оплати. Інші гуманітарні міркування, які могли б вимагати іншого результату, не можуть бути використані як підстава для висновку про відмову у задоволенні позову, який був би рівнозначним покладенню на позивача непомірного зобов`язання оплачувати послуги, якими він фактично не користується і якими фактично користуються відповідачі. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Позивач у своїй першій заяві по суті справи не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Крім того, всупереч вимогам ч.8 ст.141 ЦПК України до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним інші судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову частково, у відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені відповідачами судові витрати можуть бути відшкодовані виключно пропорційно відхиленій частині позовних вимог. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування витрат пропорційно відхиленій частині позовних вимог.

Outcome: partial