Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Мотивує свої позовні вимоги тим, що шлюб між ним та відповідачкою розірвано у судовому порядку. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], 25.04.2005 року. Стверджує, що відповідачка, незважаючи на безперешкодну можливість і обовязок приділяти дитині материнську увагу, не бере достатньої участі у її вихованні, дитина проживала разом із бабцею, якій 68 років. Зазначає про те, що він добросовісно виконує свої батьківські обовязки, є власником житла в якому і зареєстрований, його фінансовий стан дозволяє повноцінно утримувати доньку. Просить суд визначити місце проживання [PERSON], [INFO] за місцем проживання її батька - [PERSON], стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі 436,5 грн. щомісячно починаючи із дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, вирішити питання про судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявилася, подала заяву про проведення розгляду справи без її участі. Крім того, надала письмові заперечення в яких зазначає про те, що позивач з 2005 року по 2015 рік не цікавився життям їхньої доньки, не брав участі у її вихованні та розвитку, однак, якщо дитина виявить бажання проживати разом із позивачем, вона не заперечуватиме. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засідання підтримала позовні вимоги, надавши пояснення про те, що висновком органу опіки та піклування встановлено визначити за доцільне місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком [PERSON] за адресою м.Львів, вул.Окуневського Т., 3/213. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачки, від якої надійшла відповідна заява, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії 1-СГ №411947, виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (а.с.7). Рішенням Личаківського районного суду від 12.05.2014 року у справі №2/463/1069/14 шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). Висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації від 13.04.2016 року №3601-416 (а.с.21) встановлено за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO] з батьком, [PERSON] за адресою: м.Львів, вул.Окуневського Т., 3/213. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вставлено у судовому засіданні, сторони по справі не дійшли згоди щодо того, з ким проживатиме їх спільна донька, а відтак дане питання підлягає вирішенню судом. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На момент розгляду справи [PERSON] виповнилося 11 років, а відтак суд, при вирішенні спору враховує її думку. Зокрема [PERSON] у судовому засіданні повідомила про те, що бажає проживати із батьком позивачем [PERSON] Допитана у судовому засіданні психолог [PERSON] повідомила про те, що малолітня [PERSON] бажає проживати із батьком. ЇЇ бажання є добровільним і свідомим. Відповідно до ст.12 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року (далі - Конвенція)держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю . 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Крім того, вирішуючи спір щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги особисту прихильність дитини до кожного з батьків та ставлення батьків до виконання своїх обовязків. У висновку органу опіки та піклування від 13.04.2016 року, зазначено про те, що згідно психологічної характеристики проведеної практичним психологом гімназії «Престиж» від 28.03.2016 року в [PERSON] емоційний контакт з мамою відсутній, її значимість в очах дівчинки понижена і їх стосунки являються формальними та відстороненими, емоційно холодними. У відповідності до вимог ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Судом в процесі розгляду справи встановлено, що відповідачка не бере особистої участі у вихованні та розвитку малолітньої доньки. Статтею 3 Конвенції, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд враховує, що як регламентує п. 1 ст. 18 цієї ж Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини [PERSON], що проявляється відсутності її піклування про фізичний та духовний розвиток малолітньої доньки, її навчання, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Крім того, присудити з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхньої малолітньої доньки, від дня предявлення позову до досягнення нею повноліття, в розмірі 436,50 грн.

Outcome: approved