Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач в травні 2015р. звернувся до суду з позовом до відповідача, який в подальшому заявою від 30.07.2015р. уточнив шляхом збільшення розміру позовних вимог та в кінцевому, просив стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на його користь страхове відшкодування в розмірі 25\~012,54 грн., витрати на проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 774 грн., пеню в розмірі 7435,24 грн., інфляційні втрати в розмірі 10\~181,90 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15.04.2014 року на вул. Шевченка,5 в м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в ході якої транспортний засіб автомобіль марки «Мерседес», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] здійснив зіткнення з автомобілями марки «Фольксваген», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобілем марки «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер [NUMBER], під його керуванням. Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 28.04.2014 року [PERSON] визнано винним у скоєному ДТП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,0 гривень. Оскільки, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі Полісу АС/7030239, 15.09.2014 року він вручив поштою відповідачу повідомлення про настання страхового випадку. Однак, незважаючи на його звернення, відповідачем у визначений законом строк не було скеровано свого представника за місцем знаходження автомобіля для визначення вартості страхового відшкодування, внаслідок чого він був вимушений проводити експертне дослідження розміру заподіяних збитків самостійно, несучи додаткові витрати у розмірі 774,0 грн. Після встановлення вартості відновлювального ремонту автомобіля, що становить без урахування податку на додану вартість в розмірі 25012,54 грн., він звернувся до відповідача із заявою від 02.10.2014 року про виплату страхового відшкодування в розмірі заподіяних збитків, що складаються із вартості відновлювального ремонту без урахування податку на додану вартість та вартості проведеного експертного дослідження. Проте відповідач свої зобовязання по виплаті страхового відшкодування не виконав, у звязку з чим просив стягнути суму завданих збитків в примусовому порядку, а також пеню згідно з положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три відсотки річних. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 28.08.2015р. (а.с.77-79), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.11.2015р. (а.с.126-129) позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 25 012 грн. 54 коп., витрати за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 7 740 грн. 00 коп., пеню у розмірі 7 435 грн. 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 10 181 грн. 90 коп. та три відсотки річних у розмірі 425 грн. 56 коп., а всього у розмірі 43\~829,24 грн. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.01.2016р. (а.с.133) в рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 28.08.2015р. виправлено описку та вірно зазначено суму стягнення витрат на автотоварознавче дослідження 774 грн. замість 7740 грн. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.07.2016р. (а.с.188-190) касаційну скаргу ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» задоволено частково. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 28.08.2015р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25.11.2015р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд. Під час нового розгляду справи повноважний представник позивача заявою від 24.04.2017р. уточнив позов шляхом збільшення розміру позовних вимог та в кінцевому, просить стягнути з відповідача на його користь 25\~012,54 грн. страхового відшкодування, 774 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, 16\~846,17 грн. інфляційних втрат, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 1\~726,89 грн. та пеню в розмірі 26\~979,29 грн. В судовому засідання повноважний представник позивача згідно договору про надання правової допомоги від 19.08.2014р. адвокат [PERSON] під час нового розгляду справи позовні вимоги, викладені в кінцевій редакції підтримав. Крім вищенаведеного, додатково зазначив, що заперечення відповідача в частині невиконання позивачем обовязку щодо повідомлення страховика про настання ДТП не пізніш як через три робочі дні з моменту її настання є безпідставні, оскільки закон зобовязує здійснити таке повідомлення водія, який причетний до ДТП і у якого зі страховиком укладено договір обовязкового страхування. Оскільки позивач є потерпілим та з відповідачем у договірних відносинах не перебуває, такий обовязок у нього відсутній. Тому, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], яка діє згідно належної довіреності від 31.12.2017р. під час нового розгляду справи проти обґрунтованості позову заперечила. Повідомлення про ДТП від позивача відповідач отримав 06.10.2014р. В такому повідомленні не було вказано місцезнаходження пошкодженого транспортного засобу, у звязку з чим 08.10.2014р. на адресу позивача скеровувався відповідний лист про необхідність погодження дати огляду транспортного засобу з метою визначення розміру збитків. Натомість, 07.10.2014р. на адресу відповідача надійшла заява про виплату страхового відшкодування, до якої долучено звіт про оцінку автомобіля. Датою такої оцінки є 24.04.2014р., а датою складання звіту 28.04.2014р., що свідчить про те, що позивач самостійно обрав експерта ще до звернення до страховика, маючи намір штучно створити умови для відповідальності страховика, не вказуючи при цьому місцезнаходження транспортного засобу. Особа, яка має право на отримання страхового відшкодування зобовязана сприяти страховику в розслідуванні причин та обставин ДТП і зокрема, повинна надати для огляду належний їй транспортний засіб. Відповідна вимога, яка скеровувалась позивачу останнім не виконана, у звязку з чим страховик позбавлений можливості встановити розмір заподіяних збитків, що виключає обґрунтованість позовних вимог. В свою чергу, оскільки потерпілий не повідомляв страховика про ДТП, а звіт про оцінку провів самостійно, страховик не зобовязаний відшкодовувати вартість такого звіту, оскільки такий обовязок виникає у страховика виключно після того, як останній не вжив заходів для визначення розміру збитків. Вимогу про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних заперечив з тих підстав, що стягнення таких сум не передбачено Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Щодо стягнення пені, то для такої вимоги встановлено спеціальний строк позовної давності, який становить один рік. Позивач натомість обраховує таку з 05.01.2015р. по 25.04.2017р. Тому, в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, враховуючи висновки ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.04.2014 року на вул. Шевченка,5 в м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів автомобіля марки «Мерседес-Бенц Спрінтер», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], автомобіля марки «Фольксваген-Транспортер», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу перебував у власності [PERSON] (а.с.12). Згідно з постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 28.04.2014 року (а.с.13), винним у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,0 гривень. При цьому, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] забезпеченого транспортного засобу автомобіля марки «Мерседес-Бенц Спрінтер» була застрахована ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі Полісу добровільного страхування транспортного засобу № АС/7030239, чого сторони у справі не оспорюють, і що додатково стверджується відповідним витягом (а.с.26). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Правові відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюється спеціальним законодавчим актом - Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і надалі в редакції, чиннній на момент вчинення ДТП) визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Як вбачається з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 29.08.2014 року (а.с.8), врученого відповідачу 15.09.2014 року згідно з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9), позивач відповідно до положень ст. 33 вказаного Закону повідомив відповідача про настання страхового випадку, що мав місце 15.04.2014 року за участю застрахованого транспортного засобу автомобіля марки «Мерседес-Бенц Спрінтер», в ході якого було пошкоджено належний йому на праві власності автомобіль марки «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер [NUMBER]. У відповідності до вимог ст. 35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач надіслав відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування від 02.10.2014 року (а.с.10), вручену відповідачу через поштове відділення 06.10.2014 року (а.с.11), у якій зазначив розмір страхового відшкодування в сумі заподіяних збитків 25012 грн. 54 коп. та вартості проведеного експертного дослідження в розмірі 774,0 грн. Згідно звіту про оцінку автомобіля ЗАз д.н.з. [NUMBER] № 1258/14 від 27.04.2014р. (а.с.14-25), вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та складових, що підлягають заміні автомобіля [NUMBER] без врахування ПДВ становить 25 012,54 грн. З огляду на те, що відповідачем не виконано свого обовязку з виплати страхового відшкодування, суд знаходить вказану вимогу про стягнення страхового відшкодування обґрунтованою, розмір такого відшкодування доведеним належними та допустимими доказами і тому, ухвалює рішення про стягнення з відповідача страхового відшкодування у згаданому вище розмірі, що серед іншого, в частині обрахунку суми стягнення узгоджується з положеннями п. 36.2 ст. 36 згаданого вище закону, за якою сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи. При цьому, мотиви заперечення відповідача про те, що внаслідок дій позивача він не зміг встановити розмір завданої шкоди, а відтак, виконати свій обовязок з виплати страхового відшкодування суд відкидає як безпідставні. Так, як вбачається зі змісту повідомлення про ДТП (а.с.8), яке надіслано на адресу відповідача 29.08.2014р. та згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9), отримано ним 15.09.2014р., в такому чітко зазначено місцезнаходження транспортного засобу, а саме: Львівська обл., Миколаївський район, смт. Розділ, вул. Б. Хмельницького, 33. Відповідно до п. 33.1.4 ст. 34 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобовязаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Побудована законодавцем конструкція цієї норми, яка визначає її юридичний зміст та наявність у водія, причетного до ДТП обовязку надати страховику відомості про місцезнаходження не лише свого транспортного засобу, а й пошкодженого майна свідчить про те, що обовязок повідомити страховика про ДТП покладається виключно на того водія, який уклав з таким страховиком відповідний договір. У справі яка розглядається, згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.219), між позивачем та відповідачем договірні відносини з приводу обовязкового страхування відсутні. Такий договір позивачем укладено з іншою страховою компанією, внаслідок чого після ДТП 15.04.2014р. в останнього не виникало обовязку, передбаченого п. 33.1.4 ст. 34 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З іншої сторони, положення ст. 37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Однією з таких підстав є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Однак, як зазначено в п. 37.2 цієї статті, рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Оскільки рішення про відмову у виплати страхового відшкодування відповідачем не приймалось, немає підстав для висновку, що внаслідок поведінки позивача відповідач не зміг встановити розміру заподіяної шкоди. В такому випадку, обовязок страховика з виплати страхового відшкодування зберігається і тому, вимогу про стягнення цієї суми в розмірі 25\~012,54 грн. суд визнає обґрунтованою та задовольняє. Так само, слід визнати обґрунтованою та задовольнити вимогу про стягнення пені. Згідно вимог п. 36.5 ст. 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За правилами п. 36.2 цієї статті, страхове відшкодування повинне бути виплачене не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Така заява подана відповідачем 06.10.2014р., чого останній не оспорює та наводить це в своїх запереченнях, і як вірно обраховує представник позивача, відповідач зобовязаний був сплатити страхове відшкодування або відмовити у здійсненні такої виплати не пізніше 05.01.2015р. Оскільки жодних з цих дій відповідач не вчинив, позивачем правомірно предявлено вимогу про стягнення пені в порядку та розмірах, передбачених п. 36.5 ст. 36 згаданого вище Закону. Згідно представленого позивачем розрахунку (а.с.224), який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахового у відповідності до вимог чинного законодавства, за період з 05.01.2015р. по 25.04.2017р. розмір пені за прострочення виконання грошового зобовязання становить 26\~979,29 грн., яку також належить стягнути в примусовому порядку. При цьому, покликання представника відповідача на предявлення вимоги поза межами строку позовної давності, який для такої вимоги становить один рік є помилковим, оскільки початком періоду обрахунку пені є 05.01.2015р., а позов, згідно протоколу про автоматизований розподіл справи між суддями (а.с.28), предявлено до суду 14.05.2015р., тобто в межах річного строку позовної давності. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відтак, строк позовної давності для предявлення вимоги про стягнення пені не пропущений, і вимога про стягнення пені підлягає задоволенню. Аналогічно, слід визнати обґрунтованою та задовольнити вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 цього Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу стаття 5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За змістом статті 9, 2231, 35, 36 Закону № 1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Стаття\~625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 02.03.2016р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Юридична характеристика правовідносин, що виникають внаслідок скоєння ДТП надана Верховним Судом України в постанові від 26.10.2016р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-954цс16. Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. У справі яка розглядається правовідносини сторін не є деліктними, оскільки позивач, як третя особа, в інтересах якої укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, предявив вимогу про відшкодування завданої шкоди до страховика, внаслідок чого відповідальність останнього є договірною, а правовідносини сторін зобовязальними, адже виникають вони з актів цивільного законодавства, які передбачають обовязок страховика здійснити страхове відшкодування на користь потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Аналогічні положення щодо зобовязання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших\~\~ правочинів, передбачених законом, а також\~\~угод, які не передбачені\~\~законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати\~\~з рішення суду. На основі аналізу ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-49цс12 в постанові від 06.06.2012р. дійшов висновку про те, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. В цій же постанові Верховний Суд України зазначив, що зобовязання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобовязанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 550 ЦК України. Таким чином, оскільки правовідносини сторін не є деліктними, на них поширюють свою дію як норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і норми ст. ст. 549 550 ЦК України, і тому, вимогу про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід визнати обґрунтованою. Згідно розрахунків позивача, які перевірені та прийняті судом як такі, що зроблені фахово у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.224, 225), розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 05.01.2015р. по 25.04.2017р. становить 16\~846,17 грн. та 1 726,89 грн. відповідно. Враховуючи право позивача на отримання таких коштів внаслідок порушення відповідачем грошового зобовязання, дану вимогу також слід задовольнити в повному обсязі. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 774 грн., в її задоволенні належить відмовити. Так, відповідно до п. п. 34.1-34.3 ст. 34 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобовязаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). За змістом зазначених норм матеріального права, потерпілий має право вимагати, а страховик зобовязаний провести оплату автотоварознавчого дослідження виключно у випадку, якщо перший повідомив про ДТП, а другий не направив свого аварійного комісара для визначення розміру шкоду. Підставою для стягнення витрат за проведення автотоварознавчого дослідження є невиконання страховиком обовязку щодо визначення розміру шкоди. Як безспірно встановлено судом, про факт ДТП позивач повідомив відповідача лише 29.08.2014р., про що надіслав відповідну письмову заяву (а.с.8). Натомість, звіт про оцінку автомобіля складено 27.04.2014р. Вказане свідчить про те, що позивач передчасно реалізував своє право на проведення автотоварознавчого дослідження. Відповідач не був повідомлений про ДТП внаслідок чого не мав обовязку направити свого комісара для визначення розміру шкоду. За відсутності в страховика такого обовязку він не може нести відповідальність у виді оплати вартості проведеного дослідження. Тому, в задоволенні такої вимоги належить відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути судовий збір в розмірі 705,65 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 64, 265). На підставі наведеного та

Outcome: partial