Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2012, мають спільного неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне між сторонами не склалось, на даний час вони проживають окремо, не підтримують шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства, фактично родина розпалась, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.03.2021 було відкрито провадження у справі за вимогами про розірвання шлюбу та призначено до розгляду у судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщався належним чином. Відповідачка подала суду заяву про визнання позову. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе розглянути справу без участі сторін по справі на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та постановити заочне рішення у справі. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами було зареєстровано шлюб 24.11.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а/з № 1504), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб. Сторони мають спільного неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчать пояснення позивача, викладені в позовній заяві, сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин проживають окремо, намірів зберігати шлюб позивач не має та наполягає на його розірванні. Відповідач подала заяву про визнання позову. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 142 ЦПК України, позивачу підлягають відшкодуванню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме у розмірі 454, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved