Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивачем подано вказаний позов, де вона вказала, що з 20 травня 2015 року працювала на посаді головного бухгалтера КП ВЖРЕП № 16 Житомирської міської ради. Наказом № 93 від 22.11.2016 її було звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Посилаючись на те, що заяву про звільнення вона написала під тиском директора [PERSON] та після звільнення виходила на роботу, позивач просила: «Поновити мене на посаді головного бухгалтера КП ВЖРЕП №16 Житомирської міської ради. Стягнути з\~ КП ВЖРЕП № 16 Житомирської міської ради на мою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 листопада 2016 року до дня поновлення на роботі». В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Представники відповідача позов не визнали, посилаючись на те, що звільнення відповідача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства. Притягнутий до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог директор КП ВЖРЕП № 16 Житомирської міської ради [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що не здійснював тиску на позивача. Остання написала заяву про звільнення за угодою сторін за власним бажанням. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та свідків, суд відмовляє у задоволенні позову виходячи з наступного. Згідно із пунктом 1 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Судом встановлено, що позивач з 20 травня 2015 року працювала на посаді головного бухгалтера КП ВЖРЕП № 16 Житомирської міської ради. Наказом № 93 від 22.11.2016 за підписом директора КП ВЖРЕП № 16 Житомирської міської ради [PERSON] позивача було звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. У судовому засіданні позивач пояснила, що директор [PERSON] примусив її написати заяву про звільнення з роботи за згодою сторін. На підтвердження своїх позовних вимог позивач заявила клопотання про допит свідка [PERSON] Допитана за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснила, що працювала із [PERSON] в одному кабінеті та була присутня коли начальник КП ВЖРЕП № 16 [PERSON] зайшов в кабінет і сказав «що б [PERSON] була звільнена, що б вона написала заяву тому, що вона працювати тут не буде». Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин написання заяви про звільнення під примусом, як то звернення до правоохоронних органів, подачу заяви про відкликання заяви про звільнення, тощо, позивачем не подано. При цьому суд критично відноситься до показів свідка [PERSON], оскільки як пояснила остання вона також відчувала тиск з боку директора [PERSON] та звільнилась з роботи через те, що їй «загрожувала догана», що свідчить про її неприязні відносини з директором. Суд також не приймає до уваги посилання позивача, на те, що після звільнення, на протязі трьох днів вона виходила на роботу, тому відповідно до п.2 статті 38 КЗпП України, є такою що не звільнена, оскільки зазначена норма стосується тільки випадку звільнення працівника за статтею 38 КЗпП України, і не може бути застосована до випадку звільнення працівника за п.1 ст.36 КЗпП України. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про безпідставність вимог позивача про поновлення на роботі. Як похідні не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed