Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області про тлумачення заповіту та визнання права на спадщину за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 квітня 2016 року померла його родичка [PERSON], яка проживала в [INFO]. За життя 24.02.2001 року [PERSON] Антоніна склала заповіт, в якому зазначила про те, що на випадок своєї смерті з належного їй за законом майна, а саме: права на земельну частку (пай), розміром 2,38 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває в колективній власності СТОВ «Маяк» с.Пикова, згідно з сертифікатом серії ВН № 0521836, вона заповідає [PERSON]. Заповіт посвідчений секретарем Пиківської сільської ради в книзі нотаріальних дій за № 55. Взамін вищевказаного сертифіката [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за №406 серії ВН №018900 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1174 га, розташовану на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області . Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина вже на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,1174 га. Крім нього інших спадкоємців на майно померлої немає. Однак, оформити своїх спадкових прав він не має можливості, так як державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,1174 га, оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. На підставі вищевикладеного, вважає, що за своїм змістом розпорядження спадкодавиці [PERSON] було спрямоване на те, щоб заповісти йому земельну ділянку, на яку у спадкодавиці на момент складання заповіту було право, підтверджене сертифікатом. Однак, пізніше, коли спадкодавця отримала на підставі сертифікату державний акт на земельну ділянку, вона не внесла до заповіту відповідних змін, не будучи обізнаною у суттєвості різниці між поняттями земельна частка (пай) та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розуміючи їх як одне й те саме. Фактично в заповіті та Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ВН № 018900 йдеться мова про одну й ту саму земельну ділянку, розміри якої були уточнені в процесі виготовлення технічної документації для видачі Державного акта. За вказаних обставин, він вимушений звертатись в суд з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, згідно довідки №1913 від 14.12.2016 року виконавчий комітет Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області позов визнає, просить справу розглянути без представника сільської ради. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засідання з достовірністю встановлено, що 10 квітня 2016 року померла [PERSON], яка проживала в [INFO]. За життя 24.02.2001 року [PERSON] Антоніна склала заповіт, в якому зазначила про те, що на випадок своєї смерті з належного їй за законом майна, а саме: права на земельну частку (пай), розміром 2,38 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває в колективній власності СТОВ «Маяк» с.Пикова, згідно з сертифікатом серії ВН № 0521836, вона заповідає [PERSON]. Заповіт посвідчений секретарем Пиківської сільської ради в книзі нотаріальних дій за № 55. Взамін вищевказаного сертифіката [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за №406 серії ВН №018900 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1174 га, розташовану на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області . Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина вже на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,1174 га. Крім позивача інших спадкоємців на майно померлої немає. Однак, оформити своїх спадкових прав позивач не має можливості, так як державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 2,1174 га, оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною другою статті 1256 ЦК України передбачена можливість тлумачення заповіту судом, яке здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що позивач не може оформити спадщину по заповіту після смерті [PERSON], оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. Отже суд вважає, що з метою захисту права позивача на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного [PERSON] 24.02.2001 року на користь позивача. При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із такого. Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця. Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, право власності на земельну ділянку площею 2,1174 га, розташовану на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521686300:04:000:0172 у [PERSON] виникло після одержання нею зазначеного вище державного акта та його реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501001932. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт та на час смерті [PERSON], на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №018900, виданого 15 серпня 2005 року Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження №339 від 10.09.2004 року належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1174 га, розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер 0521686300:04:000:0172, була власницею земельної ділянки площею 2,1174 га, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь [PERSON], [PERSON] заповідала йому саме земельну ділянку, власницею якої вона була. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України). Враховуючи, що відповідач позовні вимоги визнав, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За вказаних обставин суд вважає за можливе розтлумачити заповіт та визнати за позивачем, як спадкоємцем за заповітом право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], яка померла 10.04.2016 року в с.Пиків Калинівського району Вінницької області. На підставі викладеного та

Outcome: approved