Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль», треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи вимоги тим, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №014/08-5/13454-СК від 22.06.2006 року про надання кредиту в розмірі 49\~000 доларів США на строк 240 місяців для придбання житла зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки на момент його укладення у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для її здійснення. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №014/08-5/13454-СК від 22.06.2006 року. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним й позовній заяві, додатково надавши пояснення про те, що укладення договору в іноземній валюті суперечить законодавству України, зокрема ст.99 Конституції України, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.192, 524, 533 ЦК України, а відтак надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того, всупереч вимогам ч.2 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», банком не було надано позивачу інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту; не надано детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача. Зазначає про те, що умови спірного кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Разом з тим, подальше виконання кредитного договору є порушенням принципу справедливості цивільно-правових відносин. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, додатково надала пояснення про те, що під час укладення спірного кредитного договору, позивача було повідомлено в письмовій формі про мету, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, тощо. Вищенаведене підтверджується додатком до заяви-анкети позичальника від 16.06.2006 року. Зазначила про те, що на виконання Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, при укладенні Додаткових угод №1 від 03.04.2009 року, №2 від 24.06.2010 року №168 від 25.08.2011 року до Кредитного договору №014/08-5/13545-СК від 22.06.2006 року було доведено до відома позивача інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка є також і додатками до вказаних додаткових угод. Крім того, представником відповідача у судовому засіданні 31.03.2016 року було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, з огляду на те, що спірний кредитний договір було укладено сторонами 22.06.2006 року, а до суду позивач звернувся лише 10.12.2013 року. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе слухати справу у відсутності третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.06.2006 року між ПАТ «[PERSON] Аваль», як кредитодавцем, та [PERSON] позичальником, укладено кредитний договір 014/08-5/13454-СК, згідно з яким ПАТ «[PERSON] Аваль» надав відповідачеві кредит в сумі 49\~000 долар США на строк 240 місяців для придбання житла зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних (а.с.7-8). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Статті 47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Як вбачається з матеріалів справи Національний банк України видав ВАТ «[PERSON] Аваль» банківську ліцензію №10 від 11.10.2006 року та дозвіл №10-4 від 11.10.2006 року (дозвіл №10-5 з 21.03.2009 року), на підставі якого банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 68-72). Таким чином, суд критично оцінює доводи позивача про відсутність у банку індивідуальної ліцензії, як на підставу визнання недійсним кредитного договору. \~За статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При укладенні оспорюваного договору сторони передбачали у ньому, усі вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, зокрема умову про валюту кредитування, яка відповідно до п.1.1 Кредитного договору була надана у доларах США. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п.3.2 Кредитного договору №014/08-5/13454-СК шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Підставою для визнання договорів недійсними є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 16 вересня 2015\~року у справі № 6-190цс15). Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в\~іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У вказаній справі, кредитний договір укладено сторонами 22 червня 2006 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, судом встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору, банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили усі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив, що він ознайомився з умовами кредитного договору. Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Посилання позивача як на підставу визнання недійсним договору відсутність банківської ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті суд оцінює критично, оскільки чинне законодавство України визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути субєктом кредитних зобовязань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства. Окрім того, судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Поряд з тим, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed