Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивує тим, що 17.09.2007 року між КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № VOZ0GK00001597, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 42\~140 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 17.09.2027 року. Оскільки позичальник [PERSON] свої зобовязання по кредитному договору не виконав, станом на 29.02.2016 року у нього утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі з процентами та штрафами в розмірі 109077,11 дол. США. А тому просив, стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556 ЦК України. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що 17.09.2007 року між КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № VOZ0GK00001597, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 42 140 дол. США, з яких: 34\~400 дол. США на споживчі потреби, 7\~740 дол. США для сплати страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 17.09.2027 року (а.с. 10-12). Виконання банком свого зобовязання стверджується заявою на видачу готівки №1 від 17.09.2007 року, відповідно до якої відповідач отримав 34\~400 дол. США (а.с. 13). Судом встановлено, що відповідач [PERSON], порушуючи умови договору, свої зобовязання належним чином не виконував, в частині погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків за користування ним. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за договором (а.с. 5-8) вбачається, що станом на 29.02.2016 року у позичальника перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 109\~077,11 дол. США, яка складається з заборгованості за кредитом 29\~427,64 дол. США, заборгованості по процентах за користування кредитом 28\~250,89 дол. США, заборгованості по комісії 4\~816 дол. США, а також пені в розмірі 46\~582,58 дол. США. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.\~\~\~\~ Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України\~«Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету КМУ від\~19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк\~\~(ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14\~\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.\~\~ У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. З матеріалів справи, судом встановлено, що для здійснення банківських валютних операцій Національним банком України було видано ПАТ КБ «ПриватБанк» банківську ліцензію (а.с. 17). А тому, вимоги позивача про стягнення суми кредитної заборгованості, яка складається з заборгованості за кредитом 29\~427,64 дол. США, заборгованості по процентах за користування кредитом 28\~250,89 дол. США, заборгованості по комісії 4\~816 дол. США, в іноземній валюті підлягають до задоволення. Не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з [PERSON] пені за прострочення виконання кредитних зобовязань в іноземній валюті. Окрім того, з поданого розрахунку вбачається, що пеня була нарахована за весь час існування кредитної заборгованості, що не відповідає вимогам п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Виходячи із того, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені повязано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової для іноземної валюти, то суд вважає, що пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України гривні. \~ Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Станом на день ухвалення рішення гривневий еквівалент нарахованого банком за весь період дії договору розміру пені 46\~582,58 дол. США становить (46\~582,58х24,961680) 1\~162\~779,45 грн. Кредитним договором не передбачено іншого (збільшеного) строку позовної давності щодо нарахування пені. А тому, підлягає до застосування норма ст. 258 ЦК України, якою установлено річний строк для стягнення пені. З представленого банком розрахунку заборгованості неможливо визначити розмір нарахованої пені за останній рік. З врахуванням принципу розумності і справедливості, за відсутності детального розрахунку пені за останній рік, суд вважає, що вимога про стягнення пені підлягає до часткового задоволення в розмірі, наближеному до 20% суми заборгованості за кредитом та процентами -- 300 000 грн. Такий розмір пені суд вважає достатнім і справедливим. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі (62\~494,53х24,961680+300\~000)х1,5%) 27\~899,52 грн.

Outcome: partial