Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів з позовом, який у подальшому уточнив і просить суд: -визнати виданий 30.07.2001 року Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 023008, зареєстрованим в Книзі записів державних актів за ШР № 7704 на імя померлого 23.08.1998 року [PERSON] недійсним; -визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після померлої 29.04.2012 року [PERSON], усі права та обовязки, які належали останній на день її смерті на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0115414 від 07.06.1997 року. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 29.04.2012 року померла її бабуся, [INFO], яка на день її смерті не оформила на своє імя земельну ділянку (пай) набуту нею на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0115414 від 07.06.1997 року. Постановою нотаріуса позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки правовстановлюючі документи на зазначену земельну ділянку відсутні. Правовстановлюючі документ на земельну ділянку, а саме: Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ДП № 023008, зареєстрованим в Книзі записів державних актів за ШР № 7704 на імя померлого 23.08.1998 року [PERSON], який виданий на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0115414 від 07.06.1997 року, був втрачений. Судові витрати позивач просив не відшкодовувати. Позивач, представники сторін, треті особи в судове засідання не зявилися. В своїх заявах просили суд розглянути справу за їх відсутності. Розгляд справи проводиться в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до ст.. 22 Земельного кодексу України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Так, на підставі рішення Широківської районної державної адміністрації [PERSON] (дідусю позивача по батьківській лінії), як члену КСП «Червона Україна» було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0115414 від 07.06.1997 року (а.с. 166). Помер [PERSON] 23.08.1998 року (а.с. 15). У відповідності до чинного законодавства, особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). На підставі виданого сертифікату на право на земельну частку (пай) та заяви [PERSON]В.(поданої за життя) лише 30.07.2001 року рішенням сесії Червоненської сільської ради народних депутатів № 32-18/ХХIII від 25.05.2001 року [PERSON] було передано у приватну власність земельна ділянка площею 8.174 гектарів, що розташована на території Червоненської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ШР № 7704 (а.с.13). Відповідно до ст.. 23 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Суд погоджується з правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справах № 6-83цс13 та № 6-93цс13 від 23.10.2013 року, що державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Положення ч. 4 ст. 25 ЦК України передбачають, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Так, передача земельної ділянки у власність [PERSON] на підставі рішення Червоненської сільської ради від 25.05.2001 року, завершилася вже після його смерті, тобто після припинення його цивільної правоздатності як фізичної особи учасника правовідносин. Згодом, як вбачається з матеріалів справи, бабусею позивача [PERSON] оспорюваний Державний акт був загублений, що підтверджується оголошенням у газеті Вісник Придніпровя від 14.08.2010 року (а.с.19). Спадкоємцями майна померлого [PERSON] були його дружина [PERSON] та син (батько позивача) [PERSON], які все спадкове майно прийняли фактично. 06 квітня 2010 року помер батько позивача [PERSON], його спадкове майно фактично прийняла, але юридично не оформила його мати та бабуся позивача [PERSON] [PERSON] померла 29.04.2012 року (а.с.16). Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Також, за життя [PERSON] склала заповіт (а.с. 17), згідно якого вона заповідала на користь позивача все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на яке вона за законом матиме право, за виключенням земельної ділянки загальною площею 7,998 гектарів у межах згідно з планом, що розташована на території Червоненської сільської Ради Широківського району Дніпропетровської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення сесії Червоненської сільської ради Щироківського району Дніпропетровської області № 32-18/ХХІІІ від 25 травня 2001 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Шр № 7703. Заява про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подана позивачем, що підтверджується заявою позивача про це та відповіддю нотаріуса (а.с.41). Постановою державного нотаріуса від 01.07.2013 року (а.с. 8) позивачеві було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] (на земельну ділянку), оскільки відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку (а саме Державний акт). Відповідно до листа державного нотаріуса, інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, заяву про прийняття спадщини за заповітом подав лише позивач, спадкова справа після смерті спадкодавця відкрита (а.с.40,44,45). Вищевикладене свідчить про те, що померла [PERSON] не набула права власності на земельну ділянку, а набула лише право на оформлення цієї земельної ділянки у власність. Отже, до позивача перейшли права спадкодавця щодо оформлення та реєстрації земельної ділянки у власність (аналогічна правова позиція, з якою суд погоджується, викладена в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2011 року у справі № 22ц-23765/11). Судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved