Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 105700,28 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 19.02.2018 року по 14.03.2019 року він працював на посаді головного енергетика у ТзОВ «Маркет-Матс» та був звільнений за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Йому повернули трудову книжку, проте не виплатили заробітної плати. Надалі, з 15.03.2019 року по 07.11.2019 року він також працював у ТзОВ «Маркет-Матс» на посаді головного енергетика за сумісництвом. Після звільнення відповідач знову не виплатив йому заробітної плати. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, за період 2018 - 2019 роки загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 105700,28 гривень, яку в добровільному порядку відповідач не виплатив і тому, просить стягнути цю заборгованість в примусовому порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява подана до Галицького районного суду м.Львова 23.12.2020 року. Первинно, позовна заява містила три вимоги та окрім стягнення заборгованості по заробітній платі позивач також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.03.2019 року по 17.12.2020 року у розмірі 220171,71 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2019 року по 17.12.2020 року у розмірі 35765,07 гривень. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.01.2021 позов за підсудністю передано до Личаківського районного суду м.Львова. Позовна заява поступила до Личаківського районного суду м.Львова 24.02.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.02.2021 року позов залишено без руху, оскільки позивачем не долучено квитанції про сплату судового збору за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На виконання вимог цієї ухвали позивач 04.03.2021 року подав заяву про відмову від двох позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 12.03.2021 року відкрито провадження у справі відносно вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В силу вимог п.2 ч.4 ст.19 ЦПК України вказана справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, а тому відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Суд також забезпечив учасникам справи можливість ефективно представляти свою справу в суді та надавати пояснення. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази. Зокрема, відповідач згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців не перебуває в процесі припинення, проте судові повістки, яка направлялись на його офіційну адресу повернулись до суду без їх вручення адресату, що свідчить про недобросовісне здійснення процесуальних прав та обов`язків, оскільки саме відповідач є головним володільцем документів та інформації про заборгованість з виплати заробітної плати. Тому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.09.2021 року відповідача зобов`язано надати накази про прийняття та звільнення позивача з посади, штатний розпис із зазначенням розміру посадового окладу позивача та розрахунок заборгованості по заробітній платі. Відповідач таких документів не надав. Тому, суд розгляне справу згідно з правилами, визначеними у п.10 ст.84 ЦПК України. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та його представник 08.11.2021 року в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, представник позивача - адвокат Шалапай І.О. подала суду заяву, в якій зазначила про підтримання позовних вимог та просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, також не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. У справі яка розглядається суд у встановлений законом спосіб повідомив сторін про місце, дату і час розгляду справи. Тим самим, він забезпечив останнім розумну можливість представити свою позицію у справі та надати пояснення. Відповідач таким правом не скористався та в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи всіма можливими засобами, причин неявки не повідомив. Враховуючи те, що представник позивача не заперечила проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторони позивача та відповідача, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 08.11.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до даних трудової книжки позивача, належним чином засвідчена копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.9-14), останній з 19.02.2018 року по 14.03.2019 року працював на посаді головного енергетика у ТзОВ «Маркет-Матс» та був звільнений за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Крім того, як зазначає позивач, з 15.03.2019 року по 07.11.2019 року він працював у ТзОВ «Маркет-Матс» на посаді головного енергетика за сумісництвом. Вказана інформація відсутня у наданій суду копії трудової книжки. Разом з тим, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період 2018 - 2019 роки (а.с.15-18, 19-22), ТзОВ «Маркет-Матс» продовжувало нараховувати позивачу заробітну плату до 07.11.2019 року. Крім того, згідно цих відомостей відповідач також не в повному обсязі здійснював виплату нарахованої заробітної плати. Так, у І кварталі 2018 року відповідачем нараховано заробітну плату позивачу у розмірі 24726,86 гривень, а виплачено - 4359,23 гривень, у ІІ кварталі 2018 року - нараховано 24600,0 гривень, а виплачено 12773,99 гривень, у ІІІ кварталі 2018 року - нараховано 24600,0 гривень, а виплачено 3816,86 гривень, у IV кварталі 2018 року - нараховано 29927,96 гривень, а виплачено 24726,86 гривень, у І кварталі 2019 року - нараховано 30362,47 гривень, а виплачено 4315,79 гривень, а також нараховано 2887,50 гривень та не проведено виплати, у ІІ кварталі 2019 року - нараховано 7875,0 гривень та не проведено виплати, у ІІІ кварталі 2019 року - нараховано 7875,0 гривень та не проведено виплати, у IV кварталі 2019 року нараховано 2838,22 гривень та не проведено виплати. Загальна сума нарахованої та не виплаченої заробітної плати становить 105700,28 гривень. Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи порушив відповідач право позивача на отримання винагороди за свою працю. Крім того, статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п.31). На думку суду, під час роботи на підприємстві відповідача, позивач мав «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а відтак, має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, і тому, суд розгляне цю справу в світні цієї норми. Отже, інше питання, яке також потребує вирішення у цій справі полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, позивач право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Також, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 646/3282/17 (постанова від 19.10.2021) слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Повертаючись до обставин даної справи суд звертає увагу на те, що надані позивачем відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період 2018 - 2019 роки, які відображають загальну суму заборгованості не є явно недопустимими доказами. Вони також не є явно неналежними, оскільки містять інформацію про предмет доказування. Відповідно до статті 14 Конвенції Міжнародної організації праці Про захист заробітної плати № 95, якщо є потреба, то має бути вжито ефективних заходів, щоб у зручний і легко зрозумілий спосіб інформувати працівників: a) про умови нарахування належної їм заробітної плати до того, як вони стануть на роботу, і щоразу, коли ці умови змінюватимуться; b) під час кожної виплати - про складові елементи заробітної плати за кожен період, такою мірою, якою ці елементи можуть змінюватися. Отже, саме на роботодавця покладено обов`язок доводити розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати. Однак, відповідач такого обов`язку не виконав навіть після того, як розрахунок заборгованості у нього був витребуваний відповідною ухвалою суду від 08.09.2021 року. Частиною десятою статті 84 ЦПК України передбачено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Таким чином, з огляду обов`язок відповідача надати інформацію про розмір заборгованості та відсутність інформації про причини невиконання ухвали суду, а також враховуючи той факт, що позивач є слабшою стороною в трудових правовідносинах, суд у відповідності до вимог частини десятої статті 84 ЦПК України розглядає справу за наявними в ній доказами та приходить до висновку, що при звільненні позивача в супереч вимогам статті 116 КЗпП України з ним не було проведено повного розрахунку і загальний розмір заборгованості з виплати заробітної плати становить 105700,28 гривень. Отже, мало місце порушення статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, суд визнає позов обґрунтованим та ухвалює рішення про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка висловлена ним під час розгляду цивільної справи № 359/10023/16-ц (постанова від 18.07.2018), податки і збори із суми, присудженої до стягнення за цим рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні такого судового рішення та, відповідно, відрахуванню із стягнутої суми, внаслідок чого виплачена позивачу на підставі цього судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 559/321/16-ц (постанова від 28.1.2018), вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в своєму рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року зазначив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У справі яка розглядається спір стосується порушення відповідачем законодавства про оплату праці. Відповідно, позовні вимоги у справі не обмежені будь-яким строком. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач у цій справі звільнений від сплати судового збору. Тому, в силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 1057,0 гривень, що відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» становить 1 відсоток від ціни позову. Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказував про будь які інші витрати, пов`язані з розглядом справи, які він очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved