Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач завернулася до суду з вказаним позовом, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з приватного підприємства «Шостінтербуд» заборгованість компенсації за невикористану відпустку за 2014 рік в розмірі 1245грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.10.2014 по 30.06.2015 в розмірі 10562грн. 42коп., компенсацію втрати частини доходів з урахуванням індексу інфляції в розмірі 2752,69грн., моральну шкоду в розмірі 7791,29грн.. Вимоги обґрунтувала тим, що 16.10.2014 написала заяву про звільнення за власним бажанням з посади торгівельного представника з 30.10.2014. Згодом стало відомо, що її звільнили з дня написання заяви 16.10.2014. 30.10.2014 в приміщенні Київського офісу ПП «Шостінтербуд» трудова книжка їй повернута не була, розрахунок при звільненні не проведений, повідомили, що все уде зроблено 7.11.2014. 7.11.2014 позивач знову приїхала до приміщення Київського офісу ПП «Шостінтербуд», але трудової книжки, ні розрахунку при звільненні їй не видали, відмовилися видати і копію наказу про звільнення. На день ухвалення рішення їй переслали поштою за її згодою трудову книжку, провели виплату зарплати на банківську картку, проте не виплатили заборгованості за невикористану відпустку. Тому, позивач просить стягнути за період з 17.10.2014 по 30.06.2015 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України, та компенсацію втрати частини доходів за кожен місяць затримки з врахуванням індексу інфляції, відповідно до ст.3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати». Крім того, відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до стягнення з відповідача підлягає моральна шкода, завдана в звязку з порушенням її трудових прав (неповернення своєчасно трудової книжки, невиплата належних працівникові грошових сум), що призвели до порушення нормальних життєвих звязків, докладення додаткових зусиль для організації життя. неможливість своєчасно працевлаштуватися, позбавлення засобів до існування. Дії відповідача призвели до моральних страждань, негативно вплинули на психічний та фізичний стан: погіршився сон, самопочуття, змушена була позичати гроші для прожиття, зросли комунальні борги. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги. Представник відповідача позов визнав частково, зокрема визнав наявність заборгованості за невикористану відпустку, не згоден з нарахуваннями позивачки за затримку проведення розрахунку та заперечив проти відшкодування моральної шкоди. Подав заперечення на позов, які обґрунтував тим, що [PERSON] було звільнено у день написання заяви 16.10.2014 та видано відповідний наказ № 30-К, запропоновано забрати трудову книжку у центральному офісі м.Шостка. Заробітна плата була нарахована по 16.10.2014 включно на банківську картку позивача 20.10.2014 та 7.11.2014, заборгованість відсутня. Станом на 1.07.2015 існує заборгованість компенсації за невикористану відпустку [PERSON] з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1326,84грн., проте вимоги про розрахунок від позивача не надходило. Тому, затримки виплати належних працівникові сум не було. Крім того, у [PERSON] існує заборгованість перед підприємством за заподіяння матеріальної шкоди, в звязку з чим відповідач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Довідка про розмір заробітної плати була надану на вимогу позивача. Остання працювала за графіком 5 робочих днів на тиждень, що не заперечує позивач. розпорядження про встановлення графіку роботи на підприємстві представник надати суду не може. Відповідач вважає, що моральної шкоди позивачу заподіяно не було. Враховуючи, що позивачу про її звільнення стало відомо 30.10.2014, то до суду за захистом своїх порушених прав вона повинна була звернутися у встановлений трудовим законодавством трьохмісячний строк. тобто до 30.01.2015. тому в цій частині вимоги до задоволення не підлягають. Третя особа директор ПП «Шостінтербуд» - в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2014 [PERSON] написала заяву про звільнення за власним бажанням з посади торгівельного представника ПП «Шостінтербуд». Наказом № 30-К від 16.10.2014 директора [PERSON] позивач була звільнена з посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. За 12 відпрацьованих днів у жовтні 2014 року їй були нараховані на картковий рахунок № [NUMBER] аванс 20.10.2014 в розмірі 528,80грн. та заробітна плата 7.11.2014 в розмірі 91,35грн., що підтверджується розрахунково- платіжною відомістю № НЗП-000032 за жовтень 2014 року, відомостями нарахування коштів № 65, № 66 на карткові рахунки співробітників, відкриті в АТ «[PERSON] Аваль». Залишилася невиплаченою заборгованість компенсації за невикористану відпустку з урахуванням індексу інфляції станом на 1.07.2015 в розмірі 1326,84грн., про що свідчить довідка ПП «Шостінтербуд» № 5 від 2.07.2015, що визнав представник позивача. Як зазначив представник позивача та визнав представник відповідача, на день ухвалення рішення позивачу переслали поштою за її згодою трудову книжку, провели нарахування зарплати на банківську картку, але не виплатили заборгованості за невикористану відпустку. Тому, до виплати підлягає компенсація за невикористану відпустку з урахуванням індексу інфляції станом на 1.07.2015 в розмірі 1326,84грн., який визнали представники сторін. Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України: «Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.» На думку суду, компенсація втрати частини доходів за кожен місяць затримки з врахуванням індексу інфляції, відповідно до ст.3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», а саме заробітної плати за жовтень 2014, до стягнення не підлягає, оскільки заробітна плата була нарахована на банківську картку позивача 20.10.2014 та 7.11.2014 в повному розмірі, що визнав представник позивача, і остання могла вільно нею скористатися. Прострочка виплати становить менше ніж місяць, тому індекси інфляції до застосування не підлягають, позов в цій частині до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України: «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.» Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.» Враховуючи, що позивачу не виплачені на день звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, зокрема до цього часу не виплачена компенсація за невикористану відпустку, то до стягнення підлягає середній заробіток за період з 17.10.2014 по 30.06.2015. Розмір середньої заробітної плати позивача, що обчислюється відповідно до Постанови КМУ № 100 від 8.02.1995, виходячи із заробітної плати за два останні відпрацьовані місяці, тобто за вересень та жовтень 2014 року за 34 робочі дні, становить 56,40грн.в день ((1260грн.+657,39грн.) / 34дн.). Розмір заробітної плати [PERSON] зазначений у довідці ПП «Шостінтербуд» № 23 від 30.10.2014, у розрахунково- платіжній відомісті № НЗП-000032 за жовтень 2014 року. Кількість днів прострочки виплати налажних позивачу сум з 17.10.2014 по 30.06.2015 становить 176 днів, тому до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки в розмірі 9926грн. 40коп. (56,40грн. х 176дн.). Відповідно до ч.1, ч.2 ст.233 КЗпП України: «Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.» Тому, вищевказані судом суми середнього заробітку підлягають до стягнення з відповідача. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України: «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.» Відповідно до ч.ч. 2 п.2, 3, 4 ЦК України: «Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.» Проте, позивач розмір моральної шкоди прирівнює до розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення і по день звернення до суду. Як зазначає позивач, протиправні дії відповідача полягають у несвоєчасній видачі трудової книжки та несвоєчасному розрахунку. Проте, розрахунок по заробітній платі був проведений з позивачем протягом жовтня-листопада 2014 року одночасно з нарахуванням зарплати іншим працівникам, а заборгованість компенсації за невикористану відпустку є не настільки значним, щоб змінити звичний спосіб життя позивача. Переконливих доказів заподіяння їй маральних страждань та належне обгрунтування розміру моральної шкоди та доказів її заподіяння позивач суду не дала. Від позовних вимог щодо неправомірних дій відповідача в звязку з несвоєчасною видачею трудової книжки позивач відмовилася, подавши заяву про уточнення позовних вимог та збільшення їх розміру. Тому, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають. Від сплати судового збору позивач звільняється, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Судовий збір за розгляд позовних вимог майнового характеру підлягає до стягнення з відповідача в розмірі 1125грн. 32коп.. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 38, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, ст.23 ЦК України,

Outcome: partial