Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати припиненим зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики від 23.10.2007 та від 08.07.2005 на суму 421.306,75 грн., яка складається за договором позики від 23.10.2007 року з боргу 176.750,00 грн., інфляційних втрат 51.258,50 грн. та 3% річних від простроченої суми 17.592,68 грн., а за договором позики від 08.07.2005 з боргу 159.800,00 грн. та 3% річних від простроченої суми 15.905,57 грн. та була стягнута з [PERSON] на користь [PERSON] рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.04.2012 у справі №22-ц/2690/7244/2012, у зв'язку із його виконанням шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач вдруге повідомлений належним чином в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом достовірно встановлено, що 14.03.2012 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі №2-90/12 було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики від 08.07.2005 року та від 23.10.2007 року на загальну суму 856.409,53 грн. та залишено без задоволення зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів удаваними. 25.04.2012 року рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі №22-ц/2690/7244/2012 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, і вирішено скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2012 року в частині задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 439.433 грн. 50 коп, інфляційних витрат - 124.843грн. 06 коп., 3 % річних - 40.668 грн. 67 коп., пені - 251.464 грн. 30 коп., судові витрати - 1 700 грн. судового збору, 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та ухвалено нове рішення наступного змісту.Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково. Стягнути з [PERSON]на користь [PERSON] за договорами позики від 23.10.2007 року та від 08.07.2005року заборгованість в сумі 421 306 грн. 75 коп., яка складається за договором позики від 23.10.2007 року з боргу 176.750 грн., інфляційних втрат 51.258 грн. 50 коп. та 3 % річних від простроченої суми 17.592 грн. 68 коп., а за договором позики від 08.07.2005 року з боргу 159.800 грн. та 3 % річних від простроченої суми 15.905 грн. 57 коп.В задоволені інших позовних вимог [PERSON]відмовити.В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2012 року залишено без змін. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 06.06.2012 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа видано на підставі зазначеного рішення суду. Разомз тим, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] частково, та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 483.863,23 грн. та судовий збір 3441, а всього 487.304,23 грн. в решті позовних вимог відмовлено. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції від 20.12.2013 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа видано на підставі зазначеного рішення суду. Позивач 11.10.2013 року цінним листом №0303109826076направила відповідачу заяву щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій зазначила про припинення взаємних зобов'язань сторін, що підтверджені зазначеними вище рішеннями судів,в сумі 421.306,75 грн. Згідно відповіді на запит, цінний лист №0303109826076 з описом на ім'я [PERSON] був вручений останньому особисто 22.10.2013 року. Згідно зі ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. За змістом цієї норми закону зарахування є одностороннім правочином. У разі, якщо зарахування відбувається на вимогу однієї сторони, друга сторона може його оспорити, посилаючись на недійсність пред'явлених до зарахування вимог. Однак, відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Проте, такого способу захисту, як визнання припиненимв судовому порядку зобов'язання у зв'язку із його виконанням шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог законодавством України не передбачено (такий висновок суду збігається із правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 20.10.2010 року № 11970935в ЄДРСР). Суд звертає увагу на те, що вимога позивача про визнання зобов'язання припиненим не призводить до поновлення порушених прав. Вона не може бути предметом спору і самостійно розглядатися в окремій справі. Вимога про визнання зобов'язання припиненимє нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися судами лише при існуванні та розгляді між сторонами договору спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 14.01.2002). Оскільки, заявлена позивачем позовна вимога не відповідає способам захисту цивільних прав, передбаченим статтею 16 ЦК України та іншими законами України, тому позов є не обґрунтованим, матеріалами справи не підтверджується та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed