Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним договору комісії. Мотивував свої вимоги тим, що у 24 грудня 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір комісії. Як вказує позивач зазначений договір є таким що впливає на його - позивача права та законні інтереси, оскільки на підставі договору купівлі продажу портфелю від 24 грудня 2010 року, а також договору про відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року до комітента за договором комісії - ТОВ «ОТП Факторинг України» перейшли права кредитора і право вимоги до позивача [PERSON] за кредитним договором укладеним між нею та ПАТ «ОТП Банк». Як зазначив позивач, укладений оспорюваний договір комісії від 24.12.2010 року суперечить актам цивільного законодавства, а тому він вважає, що оспорюваний договір повинен бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача з посиланням на вимоги позовної заяви, підтримав позовні вимоги та просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір комісії укладений 24.12.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк». В судовому засіданні представник відповідача з посиланням на усні заперечення проти позову, просив суд ухвалити рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 24 грудня 2010 року між ТОВ ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір комісії, предметом якого є те, що в порядку та на умовах, визначених Договором, Комітент(ТОВ «ОТП Факторинг Україна») уповноважує Комісіонера (ПАТ «ОТП Банк»)діяти від свого імені, але в інтересах Комітента щодо вчинення правочинів, зазначених у Договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд не бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що у нього виникло право вимоги в частині визнання оспорюваного договору недійсним в зв'язку з тим, що за договором про відступлення права вимоги від 24.12.2010 року укладеним між відповідачами, було передано право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором укладеним між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк». Предметом даного спору в конкретному випадку не є договір про відступлення права вимоги від 24.12.2010 року укладений між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк», за яким право вимоги до [PERSON] було передано ТОВ «ОТП Факторинг України». Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси(частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суду не надано доказів того, що укладений між ТОВ «ОТП Факторинг України» та ПАТ «ОТП Банк» договір комісії від 24 грудня 2010 року порушує права та законні інтереси саме [PERSON] - позивача по справі. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed