Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що згідно рішення №2/5 від 12.01.1966 року Амур-Нижньодніпровської ради, [PERSON] , який є рідним братом позивача був наданий дозвіл на закінчення самочинного будівництва житлового будинку. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 20.02.1968, запис № 12. Рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 03.09.1968 року за позивачем визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Рішенням народного суду Амур - Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 18.07.1969 за позивачем та його матір`ю - [PERSON] , на кожного було визнано право власності по 1/8 частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяви [PERSON] щодо дозволу продажу 1/8 частини домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , яка належить її онуку - відповідачу [PERSON] , рішенням № 125-з від 12.08.1970 року виконавчого комітету Індустріальної районного раби, було надано такий дозвіл та 24.12.1973 року позивач викупив вказану частину домоволодіння, що підтверджується розпискою відповідача. [INFO] померла [PERSON] , та позивач прийняв у спадщину 2/8 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Крім того, між позивачем та відповідачем утворились цивільно-правову відносини, так позивач оплатив вартість 1/8 частини домоволодіння, а відповідач прийняв ці кошти. Враховуючи, що між сторонами існувала усна угода, виконання якої сторонами підтверджується розпискою, просив визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] в цілому за [PERSON] . Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2018 року справу передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про стягнення заборгованості. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 17 січня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справо до судового розгляду по суті. Судом до ГТУЮ в Дніпропетровській області було направлено Запит про міжнародну правову допомогу, а саме: доручення про вручення документів; документи для вручення; повідомлення про день судового розгляду; підтвердження про вручення; доручення про виконання окремих процесуальних дії. 15 жовтня 2019 року до суду надійшов лист щодо результатів виконання доручення, згідно якого доручення не виконано, з причин неявки в судові засідання [PERSON] , який був належним чином повідомленим про дати, час та місце виконання міжнародного доручення. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. 15 жовтня 2019 року до суду надійшов лист щодо результатів виконання доручення, згідно якого доручення не виконано, з причин неявки в судові засідання [PERSON] , який був належним чином повідомленим про дати, час та місце виконання міжнародного доручення. Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши думку представника позивача, оцінивши всі докази по справі для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що Рішенням №2/5 від 12.01.1966 року Амур-Нижньодніпровської ради депутатів трудящих, [PERSON] надано дозвіл на закінчення розпочатого будівництва житлового будинку по вул. Верхня , закріпивши за ним ділянку прощею 600 кв.м., присвоївши адресу: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] . Згідно рішення Української радянської соціалістичної республіки від 18.07.1969 року, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виділено домоволодіння [ADDRESS] . Згідно довідки від 12.08.1970 року, виданої [PERSON] , в тому, що рішенням виконкома Індустріальної райради депутатів трудящих № 412 від 12.08.1970 року, останньому надано дозвіл на продаж 1/8 частини незавершеного будівництва будинку [ADDRESS] з готовністю 75% 24 грудня 1973 року відповідачем [PERSON] написано розписку про те, що ним отримано від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 500 рублів, у зв`язку із продажем своєї частини будинку. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 41 ЦК ЦК Української РСР в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 153 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. За розпискою, у позивача не виникло і не може виникнути право власності на спірний будинок, оскільки умова цього правочину - розписки передбачає лише зобов`язання у майбутньому укласти і належним чином оформити основний договір купівлі-продажу майна на умовах і у порядку, встановленому цим договором. Отже, момент вчинення договору купівлі-продажу пов`язується з державною реєстрацією, а саме підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, тому до моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу такий договір, згідно із ст.ст. 47, 227 ЦК Української РСР вважається недійсним та таким, що не створює прав та обов`язків для сторін. Таким чином, позивач за розпискою не набув права власності на спірну частку будинку, оскільки розписка не є належно оформленою угодою, а порушення її умов не передбачає таких наслідків як визнання права власності. Крім того, позивачем не заявлено позовну вимогу щодо визнання угоди дійсною та недоведно, що відповідач ухиляється від нотаріального оформлення угоди. За таких обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed