Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

Позивач в особі свого представника звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що між нею та відповідачем у 2008 році було укладено шлюб. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. Шлюб з відповідачем було розірвано, згідно рішення суду, за яким неповнолітню доньку [PERSON] було залишено проживати з батьком, однак, донька залишилася проживати з матір`ю і до теперішнього часу проживає разом з нею. Відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини майже не надає. Тому позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі однієї чверті його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання дитини разом з нею. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Представник 3-ї особи Служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просила слухати справу у її відсутність у зв`язку з фактичним проживанням дитини на території м. Суми. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з відповідачем розірвали шлюб, згідно рішення Сумського районного суду Сумської області від 24 липня 2013 року, за яким неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , було залишено проживати з батьком - [PERSON] (а.с.9). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.8). Фактично ж після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю, на даний час також проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні. Відповідач майже не надає матеріальну допомогу. Позивач заперечує, що їх спільна з відповідачем дитина будь-коли проживала разом з відповідачем, навпаки зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач не виявляв бажання спілкуватися з донькою. Позивач не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною. 25 жовтня 2014 року позивач зареєструвала у Ковпаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції шлюб з гр. [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Відповідно до копії довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області від 03.12.2019 року № 715, [PERSON] зареєстрована разом з доньками [PERSON] , [PERSON] , матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (арк.с.12). Дитина [PERSON] , 2009 р.н. з народження і по даний час постійно проживає разом зі своєю мамою [PERSON] , 1992 р.н. (а.с.60). З Висновку оцінки потреб сім`ї від 25 лютого 2020 року, наданої позивачем, вбачається, що родина [PERSON] , яка складається з чотирьох чоловік - її, чоловіка [PERSON] та двох доньок [PERSON] та [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] , умови проживання задовільні. Дитина [PERSON] повинна була залишитися проживати з батьком, але фактично з ним не жила. Батько ініціативи з цього приводу не виявляв, батько проживає окремо. Дитини забезпечена усім необхідним відповідно віку, відвідує танцювальний гурток, навчається у 5-А класі ЗОШ № 24 (а.с.16,17). Згідно довідки Комунальної установи Сумської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 24 м. Суми Сумської області від 07.12.2020 року № 395, батько учениці 6-А класу [PERSON] не спілкується з учителями, не відвідує батьківські збори, не цікавиться шкільним життям дитини (а.с.58). Дитина [PERSON] , [INFO] дійсно була вихованкою дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 39 «Теремок» м. Суми, з 2014-2015 н.р., відвідувала групу компенсую чого типу (а.с.59). Відповідно до довідки, наданої лікарем ОКЗ СОКСП Павлюк А.В., [PERSON] знаходилась на амбулаторному лікуванні в поліклініці з приводу ортодонтичного лікування з 14.06.2018 р. (а.с.15). Декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу на пацієнта [PERSON] , [INFO] , законним представником якої являється [PERSON] , фактичне місце проживання яких: [ADDRESS] , укладена з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 СМР (а.с.11). Відповідно до ст. 141 ч.1 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно чи перебувають вони у шлюбі між собою. З урахуванням п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 3 від 15.05.2006р.), у частині, яка не суперечить Сімейному Кодексу України при вирішенні таких спорів суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. При цьому суд має виходити з того, що у вирішенні питання щодо місця проживання неповнолітньої дитини, саме найкращі інтереси дитини мають першочергове значення. Статтю 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що дитина не повинна розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, забезпечується право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, - бути розлученою з матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Частиною 2 ст. 157 СК України законодавець додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, хоча збереження у нього цього обов`язку прямо випливає зі ст. 141 СК України. Право на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні свого права. Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом не встановлено обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини з матір`ю. При цьому суд бере до уваги, що відповідач на даний час проживає в м. Полтава, доказів на підтвердження того, що батько турбується про дитину, надає кошти на утримання дитини, яка проживає разом з матір`ю, або іншим чином бере участь у вихованні та утриманні дитини, суду не надано. Натомість судом встановлено, що позивач зареєстрована як приватний підприємець, має роботу та заробіток, проживає у двокімнатній квартирі, де створені умови для проживання та розвитку дитини, умови проживання задовільні. Отже, судом не встановлено обставин, які б могли стати підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з нею та стягнення адіментів на її утримання. Суд вважає встановленим, що мати дитини має і можливість, і бажання виховувати дитину, забезпечувати її належне існування; дбайливо ставиться до неї, є небайдужою до її долі, належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідач не надав суду своїх заперечень щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] , тому суд вважає вимоги позивача [PERSON] в цій частині обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, враховуючи вік дитини (2009 рік народження), тривале проживання разом з матір`ю, суд вважає, що на даний час більш доцільним є визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - позивачем по справі, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, принципу рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, узгоджуватиметься з положеннями Конвенції про права дитини, рішеннями Європейського суду з прав людини і ґрунтуватиметься на чинному національному законодавстві України. При цьому суд вважає, що зазначеним рішенням не будуть ущемлені і права відповідача як батька. Крім того, зважаючи на те, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON] , 2009 року народження, він за законом зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на її утримання, а тому з [PERSON] необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, тому вважає за необхідне стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. З урахуванням всіх вищевказаних обставин справи суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Судові витрати по справі підлягають розподілу відповідно до положень статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved