Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням комунальної форми власності шляхом виселення. Позов мотивує тим, що квартира [ADDRESS] є об'єктом комунальної власності та перебуває у віданні Луцької міської ради. Основним квартиронаймачем даної квартири згідно копії особового рахунку був [PERSON], який помер [INFO], його дружина [PERSON] померла [INFO]. Дочка померлої [PERSON] - [PERSON] знята з реєстрації за вказаною адресою 10.09.2014 року, оскільки виїхала на постійне місце проживання у м. Нововолинськ. Інших членів сім'ї або зареєстрованих осіб за цією адресою станом на 24.02.2015 року немає. Позивач зазначає, що під час перевірки 17.09.2014 року квартири [ADDRESS] вони встановили, що там без правових підстав проживають відповідачі по справі, які, з їх слів, вселились з дозволу родичів квартиронаймача у 1998 році. Дозволу на вселення відповідачів в зазначену квартиру не давали, а тому їм було запропоновано в добровільному порядку звільнити приміщення до 19 жовтня 2010 року, однак, дані особи приміщення комунальної власності не звільнили, про що було складено відповідні акти. Оскільки вони позбавлені фактично права користування цим приміщенням як власники та можливості надання жилого приміщення іншим квартиронаймачам з підстав та у порядку, передбаченому чинним законодавством то просить суд усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням комунальної форми власності, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із займаного житлового приміщення, що знаходиться [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив суд його задовольнити. Представника відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд в його задоволенні відмовити, про що надав суду письмове заперечення. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що у 1996 році відповідачі [PERSON], [PERSON] вселились у квартиру [ADDRESS] в якості членів сім'ї [PERSON], оскільки останній у зв'язку з певними життєвими обставинами не був спроможний себе утримувати та проводити оплату за житлове приміщення, дані обставини підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Тобто, відповідачі вселились на постійне місце проживання у вищезазначену квартиру в якості членів сім'ї [PERSON], проводили оплату за неї, вели спільне господарство, а тому їх неможливо віднести до тимчасових жильців, як про це зазначає позивач, або ж до піднаймачів. Відповідно ст. 65 Житлового кодексу України Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З показів свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] з 1996 року проживали однією сім'єю з [PERSON], так як останній жодних доходів не мав. З моменту вселення в спірну квартиру відповідачі безвиїздно проживають у ній по сьогоднішній день. Дане житлове приміщення є єдиним їхнім місцем проживання, за користування яким вони систематично сплачують кошти, докази чого надані суду. Віднесення позивачем відповідачів до розряду піднаймачів чи тимчасових жильців спірної квартири суд вважає безпідставним. Наявність у відповідачів на праві приватної власності іншого житла не є підставою для їх виселення з квартири [ADDRESS]. Посилання позивача на те, що відповідачі вселилися у квартиру в 1998 році з дозволу родичів основного квартиронаймача, так як в ній ніхто не проживав, спростовуються показами свідків [PERSON] та [PERSON], а докладені до матеріалів справи письмові докази - акти складені працівниками ЖКП № 3 спростовуються відповідачем. Крім того, слід зазначити, що з акту від 09.02.1999 року, складеним посадовими особами ЖКП № 3 вбачається, що ЖКП № 3, на балансі якого перебуває спірне жиле приміщення, погодив проживання відповідачів в спірній квартирі за умови сплати комунальних платежів, що розцінюється судом як погодження на подальше користування жилим приміщенням з відома ЖКП, яке обслуговує дане житло. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.. Вимоги позивача, викладені в позовній заяві, а також надані суду в усних поясненнях, суд вважає недоведеними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Таким чином, вимоги позивача про їх виселення в порядку ст. 71, 107 ЖК України є безпідставними, так як відповідачі проживають в спірному приміщенні, не вибували на інше постійне місце проживання або ж відсутні в ньому більше 6 місяців..

Outcome: dismissed