Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із позовом про поділ майна подружжя. Під час судового розгляду первісний позов неодноразово уточнювався і згідно з позовною заявою у редакції від 03.03.2016 року (том 4 а.с.174-180) позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS] і автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], встановити, що їх частки в цьому майні складають по 1/2 частині на кожного, виділити і визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, а також стягнути різницю у вартості спірного майна, що підлягає поділу у розмірі 205721,00 гривень. В обґрунтування поданого позову зазначила, що вона з лютого 2004 року вступила у фактичні шлюбні відносини із [PERSON], які згодом, 30.08.2008 року, вони зареєстрували офіційно. 03.02.2014 року шлюб між ними розірвано. Починаючи з 2004 року вони із відповідачем за первісним позовом проживали однією сімєю, разом працювали і заробляли гроші. Також їм матеріально допомагала її мати, яка мала власний бізнес і заощадження. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі на спільні гроші в інтересах сімї ними було придбано у 2009 році однокімнатну квартиру [ADDRESS] і у 2011 році автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску. Зазначене майно було придбано за обопільною згодою, зокрема, щодо квартири нею було подано відповідну заяву до нотаріальної контори. Отже, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Після придбання цього майна, вони разом його утримували, зокрема, сплачували комунальні послуги. Добровільно відповідач за первісним позовом відмовляється поділити майно. Окрім цього, вже після розлучення [PERSON] нібито відчужив спільний автомобіль своєму батьку, який є інвалідом і за твердженням самого відповідача за первісним позовом перебуває на його утриманні. У звязку із тим, що майно було придбано на спільні гроші в інтересах сімї, позивач за первісним позовом вважає за необхідне поділити вказане майно у рівних частках, і визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири і, враховуючи відчуження відповідачем за первісним позовом без її згоди спільного автомобіля, стягнути компенсацію вартості 1/2 його частини за цінами на момент розгляду справи у суді. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із зустрічним позовом про визнання особистою власністю одного з подружжя та поділ майна подружжя, який неодноразово уточнював під час судового розгляду. Відповідно до уточненого зустрічного позову від 21.01.2015 року (том 3 а.с.156-168) і заяви про збільшення розміру позовних вимог від 15.02.2016 року (том 4 а.с.148-160), відповідач за первісним позовом просив суд визнати його особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS], визнати спільною сумісною власністю автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, і грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, що еквівалентно 260800,00 гривень за курсом НБУ, які перебували на депозиті в ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу, відкритим 12.09.2013 року на імя [PERSON], поділити майно, придбане за час шлюбу, стягнувши з [PERSON] різницю у вартості спірного майна, що підлягає поділу, у розмірі 134397,61 гривень. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що із [PERSON] вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2008 року. Від шлюбу вони мають дитину\~ [PERSON], [INFO]. 03.02.2014 року шлюб розірвано. Спірна квартира відноситься до його особистої власності, адже була придбана на його особисті грошові кошти, які він мав ще до шлюбу. Наявність грошових коштів підтверджується наявними банківськими вкладами і борговою розпискою. З моменту укладання шлюбу і до купівлі квартири доходу від підприємницької діяльності він майже не мав. До спільного майна подружжя відносяться автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, і грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США, вкладені на імя [PERSON] у період спільного мешкання, і зняті нею з рахунку після фактичного припинення шлюбних відносин 24.10.2013 року. У звязку із тим, що на цей час разом із ним мешкає їх спільна із позивачем за первісним позовом дитина, на утримання якої [PERSON] встановлені рішенням суду аліменти не сплачує, відповідач за первісним позовом при поділі спільного майна подружжя вважає за доцільне відійти від рівності часток і визначити за ним 2/3 частини, а за [PERSON] 1/3 частину. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ним 2/3 частини спільного банківського вкладу на імя [PERSON] у загальному розмірі 10000,00 доларів США. І, враховуючи курс національної валюти до долару США, відчуження ним спільного автомобіля NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, за 118407,19 гривень, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на його користь різницю у вартості спірного майна, що підлягає поділу, у розмірі 134397,61 гривню. 18.06.2014 року ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю одного з подружжя та поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом і обєднано дані позови в одне провадження. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник уточнений первісний позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, і просили суд його задовольнити, а зустрічний позов не визнали в повному обсязі і просили суд відмовити у його задоволенні. При цьому, посилалися на те, що спірна квартира була придбана за спільній кошти в інтересах сімї, адже ще до шлюбу вона мала певні заощадження у виді банківських вкладів, з яких гроші були зняті для купівлі квартири. Окрім цього, подружжю постійно допомагала грошима матір позивача за первісним позовом. Автомобіль був реалізований відповідачем за первісним позовом без згоди та відома позивача за первісним позовом після розірвання шлюбу. Спірні грошові кошти з банківського вкладу у розмірі 10000,00 були спільно витрачені колишнім подружжям в інтересах сімї. Відповідач за первісним позовом та його представники у судовому засіданні уточнений зустрічний позов підтримали з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, просили суд його задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечували і просили суд відмовити у його задоволенні. При цьому, посилалися на те, що дружина повністю перебувала на утриманні чоловіка, кошти на купівлю квартири були зароблені від підприємницької діяльності до укладення шлюбу. Автомобіль було реалізовано за суму визначену в довідці-рахунку. На банківський рахунок [PERSON] були покладені спільні гроші у розмірі 10000,00 доларів США, але зняті і витрачені без його відома на власні потреби позивачем за первісним позовом майже через декілька місяців після укладання договору банківського вкладу. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом і його представника, відповідача за первісним позовом і його представників, свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30 серпня 2008 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії 1-ЖС, №056508 від 30 серпня 2008 року, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (том 1 а.с.8). 08 лютого 2010 року у подружжя [PERSON] і [PERSON] народилася дитина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 25 лютого 2010 року, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (том 1 а.с.8 на звороті). 03 лютого 2014 року на підставі рішення суду шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Рішення суду набуло законної сили 14.02.2014 року (том 1 а.с.9). 18 лютого 2009 року на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] за 200200,00 гривень, що на момент оформлення цього договору в еквіваленті складає 26000,00 доларів США (том 1 а.с.86-87). На час розгляду у суді спірна квартира зареєстрована за [PERSON] (том 1 а.с.127-128, том 4 а.с.207-208). Згідно з відповіддю начальника Центру №1 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області від 18.10.2014 року, автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, кузов SJNFBAJ10U2309241, 17.08.2011 року був зареєстрований за [PERSON]. 27.02.2014 року на підставі довідки рахунку ВІА 356085 від 27.02.2014 року автомобіль перереєстрований на [PERSON] (том 3 а.с.44). 29.08.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» і [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №004-07536-290813 на суму вкладу 10000,00 доларів США. 24.10.2013 року вклад було повернуто (том 3 а.с.171-174, том 4 а.с.13-14). Відповідно до ч.1 ст.36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Згідно з нормою ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.61 Сімейного кодексу України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до абз.1 п.24 цієї ж Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі позивачем за первісним позовом разом із відповідачем за зустрічним позовом були придбані квартира [ADDRESS], автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, і внесено за договором банківського вкладу, відкритим на імя [PERSON], грошові кошти у сумі 10000,00 доларів США. При вирішенні питання щодо поділу квартири [ADDRESS], суд виходить з такого. За роз'ясненнями, викладеними в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з Постановою Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-79цс1 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 Сімейного кодексу України) і визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За правилами ст.60 Сімейного кодексу України належність майна, придбаного у період шлюбу до сумісної власності подружжя презюмується. Отже обов'язок доведення тих обставин, що певне майно не належить до спільної сумісної власності подружжя, покладений саме на того з подружжя, хто заявив про вказані обставини. В обґрунтування придбання квартири за особисті кошти відповідачем за первісним позовом було вказано, що гроші на придбання квартири були ним заощадженні на банківських рахунках, частина отримана в якості повернених йому коштів за договором позики. На підтвердження цього [PERSON] додає договір банківського вкладу у ТОВ «Комерційний банк «Дельта» у розмірі 40000,00 гривень, грошові кошти з якого було знято 28.01.2009 року (том 1 а.с.91-94), договір банківського вкладу у ВАТ «Родовід банк» у розмірі 100000,00 гривень, грошові кошти з якого було знято 16.01.2009 року (том 1 а.с.95-99), довідку ПАТ «[PERSON] [PERSON]», згідно з якою [PERSON] у цій установі було зараховано на депозитний рахунок 48274,21 гривень, які було повернуто 13.01.2009 року (том 1 а.с.100), розпискою про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 30000,00 гривень, які було повернуто 01.02.2009 року (том 1 а.с.107-108). Також позивач за зустрічним позовом вказує на відсутність у нього доходів від підприємницької діяльності, на підтвердження чого надає аудиторський висновок (том 3 а.с.63-69). Крім того, [PERSON] посилається на покази допитаного за його клопотанням у судовому засіданні свідка [PERSON], який повідомив суду, що спірна квартира [PERSON] була придбана за особисті грошові кошти останнього задля заощадження коштів. У свою чергу позивач за первісним позовом вказує, що квартира була придбана в інтересах сімї на спільні кошти. На підтвердження цього зазначає, що вона мешкала разом із [PERSON] з 2004 року, час від часу допомагала останньому у веденні його підприємницької діяльності, зокрема виконувала певні роботи щодо вироблення сувенірної продукції за місцем їх спільного мешкання і привозила футболки задля виготовлення сувенірної продукції із Харкова і Одеси під час відвідування цих міст із комерційною метою, адже вона допомагала своїй матері [PERSON], закуповуючи товар і реалізуючи його на ринку. Окрім цього, вона мала власні заощадження, які складалися з її власного заробітку і грошей, подарованих її матірю. На підтвердження спільного мешкання з 2004 року і достатнього матеріального стану її та її матері додає характеристику на сусідів, мешкаючих за адресою: [ADDRESS], підписану сусідами і засвідчену начальником ЦОА № 10 (том 4 а.с.186-187), довідку з ПАТ «Укрсоцбанк», згідно з якою [PERSON] у цій установі мала депозитний рахунок на суму 11500,00 гривень, які було знято 22.09.2008 року (том 4 а.с.181), виписку по вкладному (депозитному) рахунку, згідно з якою [PERSON] 17.03.2008 року з депозитного рахунку було знято 11826,88 гривень (том 4 а.с.182), довідку з ПАТ «МетаБанк», згідно з якою [PERSON] мала у цій установі банківський вклад у розмірі 10000,00 гривень, який було повернуто 15.09.2007 року (том 4 а.с.183), виписку по вкладному (депозитному) рахунку, згідно з якою [PERSON] мала депозитний рахунок у ПАТ «[PERSON] [PERSON]» у розмірі 6800,00 доларів США, виплата коштів з якого відбулася 09.09.2009 року (том 4 а.с.184), довідку з ПАТ «Укрсоцбанк», згідно з якою [PERSON] у цій установі мала депозитний рахунок на суму 10000,00 гривень, які було знято 16.06.2008 року (том 4 а.с.185). Також [PERSON] зазначає про спільність рішення із [PERSON] щодо придбання квартири, що підтверджується написаною нею заявою у нотаріуса під час придбання квартири (том 3 а.с.209). Отже, судом встановлено, що і позивач за первісним позовом, і відповідач за первісним позовом до часу купівлі квартири мали певні грошові заощадження. Досліджені під час судового засідання письмові докази не підтверджують той факт, що спірна квартира придбана саме за особисті кошти когось із подружжя, а навпаки підтверджують той факт, що спірна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя, оскільки як підтверджено доказами обидва з подружжя мали певні грошові заощадження. Відповідач за первісним позовом не довів суду, що саме тільки його грошові кошти, що були зняті з рахунків у банках і отримані у якості повернення боргу, були витрачені на придбання квартири [ADDRESS]. Покази допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] в частині повідомлення інформації про придбання спірної квартири [PERSON] за власні грошові кошти суд не приймає до уваги, адже свідку ця інформація відома зі слів самого [PERSON] Окрім цього, суд приймає до уваги, що згідно п.5 договору купівлі-продажу квартири від 18.02.2009 року дружина покупця [PERSON] надала згоду на придбання вищевказаної квартири по ціні і на умовах, визначених цим договором, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом (том 1 а.с.86). Згідно з заявою від 18.02.2009 року [PERSON] дала згоду на придбання її чоловіком [PERSON] квартири і підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є їх сумісною власністю, придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності як така, що набувається (а саме купується) ними під час шлюбу, і укладається її чоловіком в інтересах сімї (том 3 а.с.209). Таким чином, обставини, на підставі яких можливо зробити висновок про належність спірної квартири до особистої приватної власності [PERSON], відсутні. При вирішенні питання поділу спільного майна подружжя відповідач за первісним позовом просить суд відійти від засад рівності часток подружжя, визнавши за ним 2/3 частини, за [PERSON] 1/3 частину. В обґрунтування цього [PERSON] зазначив, що з ним мешкає їх спільна дитина. За рішенням суду на його користь на утримання неповнолітнього сина стягнуто із [PERSON] аліменти. На цей час рішення суду про стягнення аліментів у добровільному порядку [PERSON] не виконується. За таких обставин він повинен сам утримувати дитину. Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За роз'ясненнями, викладеними в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Як встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області, визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з батьком, і з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (том 3 а.с.123). Однак, згідно з ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року зазначені судові рішенні скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 4 а.с.234-236). Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (том 4 а.с.214-221). Як зазначено в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області «задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що фактично малолітній син [PERSON] мешкає з батьком, тобто з позивачем, що надає останньому право позиватись про стягнення аліментів з відповідачки (том 4 а.с.220). На цей час згідно з ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на зазначені судові рішення (том 4 а.с.232). Також на цей час триває розгляд у суді першої інстанції цивільної справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини і зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком (том 5 а.с.1-4). Беручи до уваги те, що питання стягнення аліментів було вирішено враховуючи фактичне місце проживання дитини, і є похідним від визначення місця проживання дитини у правовому полі, яке дотепер не вирішено, суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна колишнього подружжя. Таким чином, придбана у період шлюбу сторонами спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і враховуючи відсутність підстав для відходу від рівності часток належить їм порівну. Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необхідність поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя [PERSON] і [PERSON] відповідно до рівних часток, а саме: за [PERSON] визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], за [PERSON] визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Щодо поділу спільного майна подружжя автомобіля NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, суд виходить з такого. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з ч.3 ст.65 Сімейного кодексу України для укладення договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ст.61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були отримані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено в пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до п.22 даної Постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 Сімейного кодексу України та ст.372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як було встановлено в судовому засіданні автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, був відчужений [PERSON] його батькові [PERSON] після розірвання шлюбу. Позивач за первісним позовом згоди на відчуження цього майна не надавала. Суд вважає, що оскільки автомобіль NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, який був придбаний подружжям під час їхнього шлюбу був відчужений [PERSON] без письмової згоди [PERSON], остання має право на стягнення грошової компенсації у розмірі 1/2 частини від його вартості на день розгляду справи у суді. При вирішенні питання вартості автомобіля суд приймає до уваги висновок експерта №219/15 від 22.01.2016 року, згідно з яким середньо ринкова довідкова вартість автомобіля NISSAN QASHQAI, 2011 року виготовлення, на момент проведення дослідження може складати 411 442,25 гривень (том 4 а.с.135-137), адже інших обєктивних даних про вартість автомобіля на момент розгляду справи у суді сторонами не було надано. При цьому суд не може приймати до уваги вартість автомобіля, визначену в довідці-рахунку та акті від 27 лютого 2014 року у розмірі 118407,19 гривень (том 3 а.с.169-170), адже визначена ціна автомобіля, по-перше, була сформована без згоди [PERSON], по-друге, з часу оцінки минуло більш ніж два роки, і по-третє, експерт, на відміну від членів комісії, які проводили оцінку автомобіля, попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Окрім цього, [PERSON] не було доведено, що ним було отримано грошові кошти від реалізації спірного автомобіля саме у сумі 118407,19 гривень. Таким чином, із врахуванням розміру компенсації визначеного у первісному позові, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частки вартості автомобіля NISSAN QASHQAI, 2011 року випуску, номер кузову (VIN) SJNFBAJ10U2309241 у розмірі 205721,00 гривень (411442,25 / 2 = 205721,12). Щодо вимог за зустрічним позовом про поділу грошових коштів у сумі 10000,00 доларів США, які перебували на депозиті в ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу, відкритим на імя [PERSON], суд виходить з такого. Відповідний договір банківського вкладу був укладений 29.08.2013 року. Грошові кошти з рахунку було знято 24.10.2013 року. Позивач у судовому засіданні зазначила, що зняті з рахунку гроші були витрачені в інтересах сімї в період спільного проживання. Враховуючи перебування [PERSON] і [PERSON] у 2013 році у шлюбі, у суду немає підстав ставити під сумнів її покази в цій частині, адже відповідач за первісним позовом не довів, що [PERSON] використала ці гроші на свій розсуд, проти його волі і не в інтересах сімї чи не на її потреби. Таким чином, суд не вбачає за можливе враховувати зазначені грошові кошти при поділі спільного майна колишнього подружжя. Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Враховуючи задоволення основних вимог за первісним позовом, суд вбачає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом судові витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3008,00 гривень і за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 1015,20 гривень. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом судові витрати по оплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову і забезпечення доказів, адже вони подані вже після відкриття провадження у справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial