Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Територіальної громади в особі Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, 3-тя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування за заповітом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд винести рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом від 18.06.2007 року після матері, [PERSON], померлої [INFO] року. Представник відповідача Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви голова Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області просив суд розглядати справу за відсутності представника міської ради та винести рішення відповідно до діючого законодавства. Представник 3-ї особи у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви завідуюча Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Л.В. просить суд розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори. Суд, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть від 01.01.2000 року. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з домоволодіння [ADDRESS], яке належало йому на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 10.05.1958 року, посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 1-12961. Мати позивача, [PERSON], була зареєстрована та проживала разом з його батьком на день його смерті та після його смерті теж продовжувала проживати в його домоволодінні, а тому відповідно до ст. 549 ЦК УРСР («Дії, що свідчать про прийняття спадщини») спадщину прийняла. Дана обставина підтверджується домовою книгою. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР («Дії, що свідчать про прийняття спадщини»), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном». Мати позивача спадщину після свого чоловіка (батька позивача) прийняла, адже вона на день смерті проживала разом з ним та після його смерті розпоряджалася речами, які належали спадкодавцю. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР («Прийняття спадщини») для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 561 УРСР («Строк для видачі свідоцтва про право на спадщину»), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Тому строк, протягом якого спадкоємиць, який прийняв спадщину, може звернутися за свідоцтвом про право на спадщину законодавством не обмежено. Відповідно до п. 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена Наказом Мін'юсту від 31жовтня1975 р. N 45/5, яка була чинною на час відкриття спадщини (13.08.1987 р.) та чинною на 01.08.1989 року - час отримання відповідачем спірного свідоцтва про право на спадщину ( Інструкція втратила чинність на підставі Наказу Мін'юсту N 18/5 ( z0152-94 ) від 14.06.94 ): «Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР.) 18.06.2007 року мати позивача, [PERSON], залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1837, яким вона все своє майно на випадок своєї смерті заповіла позивачу, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. [INFO] року померла мати позивача, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть від 22.07.2013 року. Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, яка складається з вищезазначеного домоволодіння [ADDRESS], яке вона прийняла в спадок після свого чоловіка, [PERSON], померлого [INFO] року. [PERSON] відмовилася від спадщини на користь позивача шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної відповідної контори. Дана обставина підтверджена копією спадкової справи. Після смерті моєї матері, позивач протягом строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України, як єдиний спадкоємиць, звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Жодна особа з заявою про прийняття спадщини після її смерті до нотаріальної контори не зверталась. Дані обставини підтверджені копією спадкової справи. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 спадкоємець, який прийняв спадщину, може отримати свідоцтво про право на спадщину. Однак, коли позивач звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори щоб отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері, [PERSON], йому було відмовлено в його видачі з тією мотивацією, що в нього відсутні докази належності матері спадкового майна, а саме: мати позивача за життя не встигла отримати та зареєструвати право власності на домоволодіння, після смерті свого чоловіка (батька позивача) [PERSON]. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень. За вимогами ст.54, 58, 59 ЦК Української РСР 1922 року, що діяв на момент завершення моїм батьком будівництва житлового будинку (в 1958 році) передбачено, що предмет приватної власності можуть становити будівлі, власники яких мають право володіти, користуватись, розпоряджатись ними та вимагати усунення всяких порушень їх прав. Указом Президії Верховної ради СРСР «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» від 26.08.1948 року передбачено право кожного громадянина збудувати для себе на праві приватної власності жилий будинок з відведенням йому у безстрокове користування земельної ділянки. Постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указом Президії Верховної ради СРСР від 26.08.1948р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» від 26.08.1948р. передбачено, що збудовані на відведених земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників. За п.32 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР (затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.58р.) нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) ради і індивідуальним забудовником, є документом, що підтверджує право особистої власності на збудований будинок - саме такий Договір мною було надано нотаріусу. Але в нотаріальній конторі мені повідомили, що це раніше зазначений Договір вважався правовстановлюючим документом на домоволодіння, а на даний час такий документ в переліку правовстановлюючих документів на нерухоме майно не входить. Відповідно до ст. 5 ЦК України («Дія актів цивільного законодавства у часі») акти цивільного законодавства не мають зворотної дії в часі, тому та обставина, що мій батько за своє життя не встиг зареєструвати в БТІ за собою право власності на вищезазначене домоволодіння на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 10.05.1958 року (який був на той час правовстановлюючим документом) - не має правового значення, адже відповідно до чинного станом на 10.05.1958 року законодавства (ЦК УРСР в редакції 1922 року), мій батько був належним власником вищезазначеного домоволодіння. За всі ці роки жодна особа не зверталася з позовом про визнання вищезазначеного Договору недійсним, а тому на даний час будь-кому та з будь-яких підстав визнати недійсним зазначений Договір неможливо. Тому, відповідно до чинної на той час редакції ЦК УРСР (від 1922 року) та п.32 Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР (затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.58р.) нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської(районної) ради і індивідуальним забудовником є документом, що підтверджує право особистої власності на збудований будинок, а значить спадкодавець мав належним чином посвідчене (державним нотаріусом) та належним чином зареєстроване (на той час це були виконкоми) право власності на зазначене домоволодіння. Згідно технічного паспорту БТІ само вищезазначене домоволодіння та всі будівлі і споруди збудовані батьком позивача до 05.08.1992 року. Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 N 91 (Порядок N 91), зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за N 830/19568 (далі - Порядок), документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.92 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Саме такий технічний паспорт позивач отримав в ТОВ «Закон та право. Нерухомість. земля», яке має відповідний сертифікат на проведення інвентаризаційних робіт. Аналогічне роз'ясненя міститься в листі Державної Реєстраційної Служби України від 12.03.2013 р. N 95-06-15-13 начальнику реєстраційної служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, начальникам реєстраційних служб головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі «Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року» Відповідно до роз'яснень ВССУ, наданих в п. 3.1 Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права Державою. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права. Тому реєстрація речових прав, на відміну від державної реєстрації договору, не має правовстановлюючого значення. На той час державною реєстрацією договору було посвідчення цього договору державним нотаріусом. Отже, враховуючи вищезазначене, право власності на вищезазначене домоволодіння у батька позивача виникло ще за його життя. А відповідно до ст. 548 ЦК УРСР вищезазначене домоволодіння, яке мати позивача отримала в спадок після смерті чоловіка, [PERSON], є її власністю з часу відкриття спадщини. Тому й до позивача перейшло після матері право на вищезазначене домоволодіння. Відповідно до ст. 392 ЦК України («Визнання права власності»), власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно висновку експерта, вартість вищезазначеного домоволодіння складає: 100600 гривень, тому саме з цієї суми я сплачую судовий збір в розмірі 1006,00 гривень. Таким чином, оскільки право на спадщину позивача не визнається в позасудовому порядку, він вимушений звернутися до суду. У випадку неприйняття ніким зі спадкоємців даного нерухомого майна воно може перейти у власність територіальної громади, тому позивачка змушена звертатися з позовом до суду.

Outcome: approved