Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з приміщення та скасування реєстрації місця проживання. Позов мотивує тим, що він є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], право власності на який підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що згідно довідки Ладинської сільської ради №42 від 05.02.2014 року у належному позивачу будинку зареєстровані: він, його дочка, двоє її дітей та відповідач [PERSON], як колишній чоловік його дочки. 11.12.2013 року шлюб між відповідачем і донькою позивача розірвано. Після припинення даного шлюбу позивач намагався вирішити спір з відповідачем в позасудовому порядку, пропонував йому виселитися в добровільному порядку, однак останній не бажає цього робити та чинить перешкоди у здійсненні позивачем права власності на житловий будинок: виганяє його з будинку, застосовує фізичну силу, як до нього, так і до його доньки, або погрожує її застосувати, не дозволяє користуватися певними предметами побуту, в житло приводить сторонніх людей з якими розпиває спиртні напої, вони сваряться, кричать, виражаються нецензурними словами, тим самим порушують домашній спокій та тишу, при цьому позивач є людиною похилого віку і не може спокійно спати в такій обстановці. Крім того, відповідач постійно зловживає спиртними напоями, влаштовує бійки та сварки, вчиняє протиправні дії відносно позивача та його дочки. При одній такій суперечці відповідач наніс дочці позивача тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності та вироком суду від 27.11.2013 року засуджений за ст.128 КК України до громадських робіт на строк 200 годин. Маючи доступ без згоди позивача до всіх приміщень в будинку, відповідач постійно викрадає гроші та продукти харчування. Такими своїми діями чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своєю власністю, вчиняти дії в своїх інтересах по своїй волі, а також відповідач не бажає знятися з реєстрації по місцю проживання. Стосовно своїх позовних вимог позивач надав суду відповідні документальні підтвердження. Посилаючись на вищевказане, позивач просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження своєю власністю - житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення відповідача з належного позивачеві будинку. Зобов'язати відповідача звільнити житловий будинок від належних йому речей, залишивши приміщення в такому стані, що відповідає санітарно-гігієнічним нормам. Зобов'язати Любомльський районний сектор управління державної міграційної служби України у Волинській області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] [INFO]. Крім того просив стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позов підтримує з підстав, викладених в позовній заяві, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України, однак в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань щодо суті позову та процедури його розгляду, в тому числі про відкладення, не подав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Любомльський районний сектор управління державної міграційної служби України у Волинській області подав в канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності. За таких обставин суд ухвалив провести заочний розгляд справи згідно вимог ст.224 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до вимог ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються як нормами ЦК України (глава 28), так і ЖК України (глава 6). Статтями 319, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Житловим кодексом (ст.150) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Аналіз вище наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.116 даного Кодексу. За змістом ч.1 ст.116 ЖК України виселення без надання іншого житлового приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, якщо наймач, члени сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших спільне проживання з таким громадянином в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст.ст.64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Системний аналіз наведених вище норм житлового законодавства дає підстави для висновку, що для виселення в судовому порядку за позовом власника житла колишніх його членів сім'ї необхідно наявність і доведеність двох умов: систематичне порушення правил співжиття та вжиття до відповідача заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під порушенням правил сумісного проживання слід розуміти не просто створення певних незручностей для мешканців будинку або безпосередньо для наймача, власника квартири, а вчинення умисних дій, пов'язаних із зневагою до соціальних норм сумісного проживання. Зневага до соціальних норм сумісного проживання - це вчинення сварок, бійок, нанесення образ, ігнорування вимог про дотримання тиші, тощо. Так, судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності позивача на вказаний будинок підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно за індексним номером 9720270, серії САК №020374, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №9721814 від 20.09.2013 року серії ЕАМ №931221 (а.с.5, 6). Відповідач, як член сім'ї позивача, а саме, будучи зятем останнього, вселився у зазначений житловий будинок та зареєстрував за даною адресою своє місце проживання. Рішенням Любомльського районного суду від 11 грудня 2013 року стверджено, що шлюб, укладений між дочкою позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON], розірвано (8-9). Відповідно до довідки, виданої Ладинською сільською радою Любомльського району Волинської області від 05.02.2014 року №42, у вказаному житловому будинку зареєстровані: позивач [PERSON], його дочка - [PERSON], двоє онуків - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], колишній зять - відповідач [PERSON] (а.с.7). Сукупний аналіз досліджених судом доказів свідчить про те, що у відповідності до ст.64 ЖК України після розірвання шлюбу з дочкою позивача, відповідач [PERSON] набув статусу колишнього члена сім'ї власника будинку - позивача [PERSON], оскільки хоча він і проживає разом з власником будинку, однак спільного господарства вони не ведуть. Доводи позивача про неодноразове порушення відповідачем правил співжиття, що унеможливлює подальше спільне проживання з ним в одному будинку, повністю підтверджені належними та допустимими доказами. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Факти систематичного порушення відповідачем правил співжиття об'єктивно підтверджуються відповідними письмовими доказами. Так, з вироку Любомльського районного суду Волинської області від 27 листопада 2013 року у кримінальному провадженні №12013020150000508 вбачається, що відповідач [PERSON] 13 жовтня 2013 року, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, в будинку по місцю проживання, що знаходиться по [ADDRESS], під час сімейної суперечки штовхнув свою дружину [PERSON] в напрямку ліжка, внаслідок чого остання впала спиною на бильце ліжка та отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. [PERSON] визнано винним у вчиненні зазначених суспільно-небезпечних діянь за ознаками злочину, передбаченого ст.128 КК України, і призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт (а.с.10). Крім цього, судом встановлено, що після притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за злочин, вчинений на той час щодо його дружини, належних висновків останній не зробив та продовжував порушувати правила співжиття у житловому будинку, у якому він мав уже статус колишнього члена сім'ї позивача. Дочка позивача в подальшому неодноразово зверталась в Любомльський РВ УМВС України у Волинській області з приводу фізичного насильства з боку відповідача, в зв'язку із чим щодо нього неодноразово складався адміністративний протокол за ст.173-2 КУпАП (насильство в сім'ї). Відповідно до постанови судді Любомльського районного суду від 26 березня 2014 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї - адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.173-2 КУпАП, по двох фактах, які мали місце 19 лютого 2014 року, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.28). Зазначені обставини також підтверджується характеристикою, виданою Ладинською сільською радою Любомльського району від 07.02.2014 року за №45, з якої вбачається, що громадянин [PERSON] періодично зловживає спиртними напоями і у стані алкогольного сп'яніння поводить себе неадекватно, проявляє агресивність до членів сім'ї, сусідів, дебоширить. На зауваження, прохання - не реагує. Неодноразово працював на громадських роботах, відбуваючи адміністративні стягнення (а.с.11). Зазначеною характеристикою одночасно стверджено ту обставину, що з відповідачем проводились профілактичні бесіди щодо недопустимості порушення соціальних норм сумісного проживання і правил співжиття. Таким чином, аналіз вищенаведених обставин справи в їх сукупності дає підстави для висновку, що поведінка відповідача в розумінні закону є антигромадською, була предметом розгляду уповноважених на це органів і об'єктивно підтверджує систематичне порушення ним правил співжиття, що унеможливлює для позивача, як власника житла, його дочки та неповнолітніх онуків проживання з ним в одному будинку, а раніше вжиті заходи попередження та громадського впливу не дали позитивних результатів для перевиховання відповідача в дусі поваги до правил співжиття та сімейних цінностей. За таких обставин справи, відповідно до вказаних вище норм матеріального і процесуального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та виселення відповідача [PERSON] із належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного відповідачем суду не було надано. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи наведене, позовні вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] також підлягають до задоволення. Відповідно до ст. ст.79, 84, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу, тому вимога позивача про відшкодування відповідачем судових витрат також підлягає до задоволення. Як вбачається з договору №4 від 20.02.2014 року про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON], останнім були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 200 гривень. Зазначена сума відповідає граничному розміру компенсації на правову допомогу, який визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», та підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved