Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом в якому просить суд стягнути з відповідача 880 доларів США в еквіваленті до гривні, 12802,71грн. відсотків за користування коштами та судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним. Між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач позичила у нього 880 доларів США із строком виплати боргу до 14.11.2016р. Проте, всупереч умовам договору, відповідач у визначений строк грошей позивачу не повернула, уникає зустрічей з нею та телефонних розмов, а тому, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Також, вважає, що з відповідача слід стягнути проценти за користування коштами, в розмірі, що відповідає обліковій ставці Національного банку України, який необхідно вираховувати з 15.11.2016р. тобто з наступного дня від кінцевого строку повернення грошей та який становить 12 802, 72грн. Представник позивача - адвокат Огорілко Ю.В. подав заяву про розгляд справи у його та позивача відсутності, позов підтримав. Відповідач, будучи наленим чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, причин неявки не повідомила, заяви про розгляд спраи у її ваідсутності та відзиву на позовну заяву суду не подала. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює у справі заочне рішення. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку). Частиною 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на свідченнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. З договору та розписки вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] 880 доларів США на термін до 14.11.2016р. Даний договір в силу ст.ст.202, 207 ЦК України є правочином, укладеним в письмовій формі та є підтвердженням тої обставини, що грошові кошти було передано боржнику. З атаких підстав, дана сума позики підлягає стягненню з відповідача, оскільки відповідач порушила умови договору, своїх зобов`язань не виконала та в добровільному порядку не повернула позивачу у визначений строк грошових коштів. Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до курсу валют встановленого Національним Банком України на 22.05.2019 року 100 доларів США - 2630,4698 грн. Отже, з відповідача слід стягнути 880 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22.05.2019р. становить 23148,13грн. (880 доларів США х 26,304698грн. (за один долар США). Також, відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Загальне правило, яке б встановлювало розмір таких процентів, не передбачено, хоч відповідно до ч.1 ст. 536 ЦК України проценти за користування чужими коштами застосовуються завжди, крім випадків передбачених договором між фізичними особами. За таких умов до відносин з приводу нарахування процентів на суму грошових коштів слід за аналогією застосувати ч.1 ст. 1048 ЦК України, відповідно до якої у випадках, коли договором не встановлено інший розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, вказане вище нормативне обґрунтування щодо застосування ст. 536 ЦК України чітко описане в п. п. 6.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, де роз`яснено, що проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми; підставами для застосування до правовідносин ст. 536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Таким чином, суд визнає також підставною вимогу позивача про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами та погоджується з наведеним ним розрахунком, починаючи з 15.11.2016р., який є днем, наступним за днем кінцевого строку повернення грошей. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З врахуванням наведеного, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу, понесення яких позивач підтвердив квитанцією про сплату судовго збору, договором про надання послуг, орденром, свідоцтвом, актом виконаних робіт, квитанцією про оплату послуг.

Outcome: approved