Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів з позовом і просить суд: -визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку (серії [NUMBER]) зареєстрованого 26.06.2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010913601347, скасувавши його державну реєстрацію; -визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] року [PERSON], усі права та обов'язки, які належали останній на день її смерті на підставі рішення сесії Андріївської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 15/ХХI від 23.03.1994 року. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що [INFO] року померла його матір [PERSON], [INFO], яка на день її смерті не оформила на своє ім'я земельну ділянку набуту нею на підставі рішення сесії Андріївської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 15/ХХI від 23.03.1994 року. Постановою нотаріуса позивачу відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки спадкова земельна ділянка відповідно до виданого Державного акту на право власності на земельну ділянку № [NUMBER] розташована в [ADDRESS], при цьому реальне її місцезнаходження [ADDRESS]. Судові витрати позивач просив не відшкодовувати. Позивач, представники сторін, треті особи в судове засідання не з'явилися. В своїх заявах просили суд розглянути справу за їх відсутності. Позовні вимоги позивач підтримав у повному обсязі. Відповідач не заперечував проти задоволення даного позову. Розгляд справи проводиться в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до ст.. 22 Земельного кодексу України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Так, 23.03.1994 року рішення сесії Андріївської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 15/ХХI на підставі декрету КМУ від 26.12.1991 року № 15-92 та заяви спадкодавця, земельну ділянку загальною площею 0,23 га розташовану на території Андріївської сільської ради передано у приватну власність [PERSON] на постійне користування земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку та особистого підсобного господарства (а.с. 24-26). На виконання рішення сесії Андріївської ради, 31.10.2007 року Актом інженера-землевпорядника ТОВ «Землемір» встановлено в натурі межі спірної земельної ділянки за кадастровим номером: [NUMBER], що розташовані в [ADDRESS] (а.с.30-31). Відповідно до ст.. 23 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Так, 26.06.2009 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку (серії [NUMBER]) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрованого 26.06.2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010913601347, під кадастровим номером: [NUMBER], та помилково зазначено місце розташування земельної ділянки, а саме: [ADDRESS] (а.с.17). Суд погоджується з правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справах № 6-83цс13 та № 6-93цс13 від 23.10.2013 року, що державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Відповідно до п.2.9 Інструкції № 43 про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею та договорів оренди землі, затверджена наказом Держзему України від 04.05.1999 року, що при заповненні держанвих актів на право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. [PERSON] померла [INFO] року (а.с.9). Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За життя [PERSON] рішення сесії Андріївської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 15/ХХI земельну ділянку загальною площею 0,23 га розташовану на території Андріївської сільської ради було передано у приватну власність на постійне користування, будівництва, обслуговування житлового будинку та особистого підсобного господарства (а.с. 24-26). Також, за життя [PERSON] склала заповіт (а.с. 11), згідно якого вона заповіла на користь позивача все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на яке вона за законом матиме право. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарчими побудовами, що знаходиться в [ADDRESS], позивач отримав (а.с.18). Постановою державного нотаріуса від 10.04.2015 року (а.с. 27) позивачеві було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] (на земельну ділянку), оскільки спадкова земельна ділянка відповідно до виданого Державного акту на право власності на земельну ділянку № [NUMBER] розташована в [ADDRESS], при цьому реальне її місцезнаходження [ADDRESS]. Вищевикладене свідчить про те, що померла [PERSON] не набула права власності на земельну ділянку, а набула лише право на оформлення цієї земельної ділянки у власність. Отже, до позивача перейшли права спадкодавця щодо оформлення та реєстрації земельної ділянки у власність (аналогічна правова позиція, з якою суд погоджується, викладена в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2011 року у справі № 22ц-23765/11). Судові витрати відшкодуванню позивачеві не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved