Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача і з урахуванням уточнень від 25.01.2016 просить стягнути суму розрахункових, що мали бути виплачені при звільненні (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні) в розмірі 6126 грн. 32 коп., середній заробіток за весь час затримки за період з 03.01.2014 по 22.01.2016 в розмірі 28215 грн. Мотивує позов тим, що 22 січня 2008 року відповідно до умов трудового договору з ФОП [PERSON] за №13500800473 прийнятий на роботу охоронця майданчику для паркування транспортних засобів. 02 листопада 2014 року позивач отримав Наказ №8 від 31.10.2013 про скорочення робочого місця згідно п.1 ст.40 КЗпП у звязку з закриттям діяльності. Відповідно 02.01.2014 відповідач повинен був провести остаточний розрахунок по належним виплатам. 09.01.2014 у Фонді зайнятості позивач зняв з реєстрації трудовий договір та був зареєстрований як безробітний. Жодних розрахунків з позивачем не проведено, всі усні звернення стосовно виплати належних коштів залишені відповідачем без реагування, мотивуючи тим, що кошти знаходяться на депозиті. Зазначає, що з приводу невиплати йому коштів неодноразово звертався у Територіальну державну інспекцію з питань праці у Львівській області, в прокуратуру, натомість кошти ним не отримані. Повторно у травні 2014 року він звернувся до відповідача із заявою перерахувати належні йому кошти на особистий рахунок, проте кошти на час розгляду справи в суді не надійшли. Тому просить в судовому порядку стягнути з [PERSON], яка припинила підприємницьку діяльність, суму розрахункових, що мали бути виплачені при звільненні (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні) в розмірі 6126 грн. 32 коп. Крім того, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки при звільненні за період з 03.01.2014 по 22.01.2016 в розмірі 28215 грн. В судовому засіданні позивач уточнені вимоги позову підтримав повністю, просить їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Вказав, що\~працював у відповідача охоронцем починаючи з 2004 року, а його звільнення відбулося штучно, про що свідчить те, що відповідач продовжує займатись господарською діяльністю з надання послуг по паркуванню автотранспорту. Вказав, що він не відмовлявся отримати кошти в розмірі 6123,32 грн., потребує їх, натомість ці кошти продовжують перебувати на рахунку відповідача. Просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON], діючи згідно довіреності від 17.12.2015 (а.с.138) в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діючи згідно договору №453 про надання правової допомоги (а.с.35) в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не оспорюючи підставність виплати коштів, які депоновані на рахунку відповідача в розмірі 6126,32 грн. Решту позовних вимог заперечила, просить відмовити в задоволенні за безпідставністю, оскільки відсутня вина працедавця. Пояснила, що відповідач 27.12.2013 привезла для позивача кошти в розмірі 6126,32 грн., а також наказ про його звільнення. Натомість, позивач відмовився отримати другий екземпляр документів, про що був складений відповідний акт в присутності свідків. 02.01.2014 відповідач знову привезла для позивача кошти на вул.Драгана, 19 (32) у м.Львові, намагаючись здійснити з позивачем розрахунок. Однак [PERSON] відмовився отримувати ці кошти, про що був складений акт в присутності свідків, тому кошти 03.01.2014 були депоновані відповідачем на її рахунок в ПАТ «ВіЕсБанк». Вважає, що саме з вини позивача кошти йому не були виплачені. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 січня 2008 року позивач прийнятий на роботу охоронця майданчику для паркування транспортних засобів. (а.с.8) Це вбачається з копії трудового договору, який зареєстрований 22.01.2008 у Львівському міському центрі зайнятості. З копії наказу ФОП [PERSON] №8 від 31.10.2013 вбачається, що у звязку з припиненням діяльності КВЕД 52.21, згідно з п.1 ст.40 КЗпПП про скорочення робочого місця, [PERSON] повідомлено за два місяці до кінця дії договору (а.с.с11) Встановлено, що трудовий договір між [PERSON] та [PERSON] розірвано 02.01.2014 у звязку із скороченням чисельності (ст.40 п.1 КЗпП України), договір знятий з реєстрації 09.02.2014. Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст.21 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до\~ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Положеннями\~ст.116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Беручи до уваги приведені норми закону, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення сум, невиплачених при звільненні є обґрунтованими. Покликання позивача про те, що він працює з 2004 року належними доказами не підтверджено і не мають правового значення при розгляді даної справи. Суд при винесенні законного, обґрунтованого, об'єктивного рішення не може посилатися лише на думку та пояснення позивача, які жодними доказами не підтверджені. Встановлено, що заборгованість по заробітній платі складається із заробітної плати за грудень 2013 року - 1218 грн., нарахованої компенсації за 143 к.д. невикористаних відпусток - 5572,71 грн., нарахованої вихідної допомоги - 1182,50 грн., нарахованої заробітної плати за 2 січня 2014 року - 58 грн., загальною сумою нарахованих розрахункових коштів 8031,21 грн., з врахуванням утримань із заробітної плати податків та ЄСВ на загальну суму 1405,87 грн. та за мінусом авансу за грудень 2013 року на суму 499,02 грн. Тобто, при звільненні [PERSON] належать до виплати на руки кошти в розмірі 6126,32 грн. Вказана сума не оспорюється відповідачем. Отже, оскільки належні позивачу при звільненні кошти в розмірі 6126,32 грн. не виплачені, тому вказана сума підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь позивача як заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні працівника. В судовому засіданні встановлено, що відповідач зустрічалась з позивачем, між ними виникали непорозуміння, в тому числі стосовно нелегального збору коштів позивачем як охоронцем з власників автотранспорту за паркування, привласненням таких. Представник відповідача стверджує, що в день прибуття в Територіальне управління відповідач намагалася вручити позивачу заробітну плату, однак останній в черговий раз відмовився, про що складений акт. Допитаний судом свідок [PERSON] ствердив, що у 2014 році надійшла скарга позивача про порушення [PERSON] законодавства про працю. Вказав, що кошти, належні позивачу на день звільнення відповідачем не виплачені, а депоновані на рахунок відповідача [PERSON]. Судом надається належна оцінка тій обставині, що між позивачем та відповідачем існують напружені стосунки, в тому числі відповідач зазначає про існування майнових претензій до позивача, який заподіяв шкоду. Згідно з ч. 1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, передбачений ст.117 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень в пункті 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Вказаною вище нормою закону чітко регулюється та визначається, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, лише за умови, що невиплати належних звільненому працівникові сум у строки мали місце з вини власника або уповноваженого ним органу. Обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. На переконання суду, оскільки кошти, належні позивачу при звільненні не отримані останнім, тому ці грошові кошти могли бути відправлені на його адресу в тому числі і поштовим переказом, тоді як відповідач депонувала їх на власний розрахунковий рахунок. При цьому, кошти не були відправлені ні переказом на адресу позивача, ні на рахунок, який він скерував відповідачу з банківськими реквізитами у червні 2014 року, ні після звернення позивача до суду з позовом. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивачу не виплачені належні при звільненні суми, і ця невиплата саме з вини відповідача. Отже, наявні передбачені\~ст.117 КЗпП України\~підстави для покладення на відповідача відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні та стягнення на користь позивача його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи питання про стягнення розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). Виходячи із заробітної плати позивача у листопаді 2013 р. - 1\~147 грн., в грудні 2013 р. 1 2018 грн. (1147 грн. + 12018 грн.) при 43 робочих дні, середньоденна заробітна плата становить 55 грн. (2\~365 грн. : 43). З урахуванням положень ст.ст.67,73 КЗпП України 513 робочих днів (з 03 січня 2014 р. по 22 січня 2016 р.) розмір середнього заробітку за час затримки складає 28 2015 грн. (55 грн. х 513). Цей розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і правильність нарахування представником відповідача не спростована. Заперечення представника відповідача стосовно відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу належних при звільненні не береться судом до уваги. З копії заяви позивача, адресованої відповідачу від 03.06.2014 вбачається, що відповідачу скеровувалась заява з реквізитами, натомість, на час розгляду справи кошти, які [PERSON] належали при звільненні, не виплачені. Відповідачем не проведено розрахунок виплат в звязку зі звільненням позивача, переконливих доказів, що [PERSON] відмовлявся від отримання таких суду не надано, проте, матеріали справи містять непоодинокі звернення позивача в різні інстанції стосовно негайного вжиття заходів для спонукання відповідача здійснити йому виплати, що повністю спростовує позицію відповідача стосовно відсутності її вини, а наведені з цього приводу доводи викликають у суду підставні сумніви. Самі по собі складені відповідачем акти про відмову позивача отримати належні кошти при звільненні не виключають відповідальність роботодавця і можуть бути правовою підставою для звільнення відповідача від обов'язку сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку. При цьому судом враховано, що позивач звернувся до суду з позовом у червні 2015 року, протягом тривалого часу, а саме з червня 2014 року (отримання відповідачем листа позивача про необхідність здійснити перерахунок коштів) відповідачем [PERSON] не вжито жодних спроб виплатити позивачу кошти, що знаходяться на рахунку відповідача і які нею депоновані. У звязку з цим суд не вбачає поважною причиною невиплату працівникові належних йому сум при звільненні. Представник відповідача не надав суду жодного доказу в підтвердження відсутності вини відповідача у невиплаті позивачу належних при звільненні, не надано жодного документального підтвердження щодо ініціювання судових позовів з боку відповідача у звязку з неправомірними діями позивача, жодних письмових пропозицій стосовно прибуття для отримання коштів, про переведення поштовим переказом на адресу позивача. Тому заперечення представника відповідача не беруться судом до уваги, а розцінюються як голослівні. При розгляді даної справи судом враховано, що трудовий спір розглядався більше року не з вини працівника і силу вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі, що не були виплачені працівникові належні йому від ФОП [PERSON] в день звільнення та середній заробіток за весь час затримки за період з 03.01.2014 по 22.01.2016 в розмірі 28\~215 грн. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України, вважаю, що з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки позовну заяву подано до суду у червні 2015 року і мінімальна заробітна плата встановлена законом на 1 січня 2015 року становила 1 218 грн., тому враховуючи те, що відповідно до ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. (1218 х 0,4 = 487,2). На підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: approved