Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить: стягнути з відповідача-1 матеріальну шкоду у розмірі 500,00 грн за проведення звіту щодо визначення вартості матеріального збитку та 4603,14 грн - пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 11 червня 2015 року по 11 лютого 2016 року; стягнути з відповідача-2 матеріальну шкоду у розмірі 4757,03 грн та моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 26 січня 2015 року у м. Києві, відбулось зіткнення автомобілів позивача та відповідача-2. Винним у вчиненні ДТП визнано відповідача-2. Цивільно-правова відповідальність позивача була застрахована відповідачем-1, до якого позивач звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування. Виплату здійснено з порушенням встановленого законодавчого строку лише 11 лютого 2016 року. У зв`язку із цим, у позивача виникло право на стягнення пені за порушення строків виплати у відповідності до ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у спірній сумі. Разом із тим, просить стягнути із відповідача-1 у відповідності до ст. 23 ЦК України матеріальну шкоду понесену внаслідок порушення свого права, яка полягала у сплаті витрат за визначення вартості матеріального збитку та виготовлення звіту. У зв`язку із тим, що відповідач-1 здійснив виплату страхового відшкодування із зменшенням на суму франшизи та шкоду, яка пов`язана із втратою товарної вартості транспортного засобу, а відтак такі необхідно стягнути з винної особи відповідача-2 у відповідності до вимогам ст. ст. 12, 29, 31 зазначеного Закону. Також, через пошкодження свого майна позивач поніс моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, яку повинен відшкодувати відповідач-2 у відповідності до ст. 23 ЦК України. Згідно з ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що позивач повідомив про ДТП 26 січня 2015 року. Звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування 10 березня 2015 року. Однак, позивачем до заяви не додано усіх необхідних документів у відповідності до п. 35.2 ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: копію паспорта громадянина України та документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно. 16 березня 2015 року відповідач-2 направив лист позивачу про необхідність надання відсутніх документів, які подані останнім лише 03 червня 2016 року. Відтак, оскільки строк прийняття рішення про виплату страхового відшкодування було збільшено на кількість днів такого прострочення, а саме до 06 грудня 215 року, однак виплату здійснено лише 09 лютого та 11 лютого 2016 року, а тому строки виплати порушено на 68 днів, а тому стягненню підлягає пеня у сумі 1101,81 грн, яка була сплачена позивачу, що підтверджено платіжним документом, а тому у позові в цій частині необхідно відмовити. 20 червня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 18 жовтня 2016 року, 23 жовтня 2017 року, 29 жовтня 2018 року та у справі проведено повторні автоматизований розподіл судової справи між суддями та 16 квітня 2021 року головуючим суддею визначено Якимець О. І. 22 квітня 2021 року ухвалою суду справу передано за територіальною підсудність до Голосіївського районного суду м. Києва, яка в подальшому скасована постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2021 року. 26 липня 2021 року ухвалою суду справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Розгляд справи здійснюється у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. 26 січня 2015 року о 22.35 год. у місті Києві по вулиці Н. Ужвій відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів позивача марки «Хундай», д.н.з. [NUMBER] та відповідача-2 марки «Ауді», д.н.з. [NUMBER] . Винуватцем цієї пригоди визнано відповідача-2. Дані обставини підтверджено постановою Подільського районного суду м. Києва про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбачено ст. 124 КУпАП, а тому не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ЦПК України. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 82 Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Щодо позовної вимоги заявленої до відповідача-1, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з п. 22.1. ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідного до ст. 29 цього Закону у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу. Цивільно-правова відповідальність позивача ДТП була страхована у відповідача-1. Відповідно до звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власникові пошкодженого транспортного засобу від 14 січня 2016 року вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ становить у сумі 19668,40 грн /арк. спр. 134-140/. В подальшому ДТП визнана відповідачем-1 страховим випадком. Відповідачем-1 складено страховий атк № 93-15К та затверджено розмір матеріального збитку у сумі 13604,08 грн /арк. спр. 133/. Виплату здійснено без урахування франшизи у сумі 500,00 грн, передбаченого договором, та 4257,03 грн величини втрати товарної вартості, визначено звітом від 14 січня 2016 року. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що спір між сторонами виник щодо сплати пені за порушення строків виплати страхового відшкодування та відшкодування шкоди за проведення звіту про визначення матеріального збитку. Згідно з п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. 35.2 До заяви додаються: документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну. Таким чином, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право на отримання страхового відшкодування у позивача за умови надання документів передбачених п. п. 35.1, 35.2. Із матеріалів справи установлено, що 26 січня 2015 року позивач повідомив відповідача-1 про ДТП /арк. спр. 149/. 10 березня 2015 року позивач звернулась до відповідача-1 із заявою про виплату страхового відшкодування /арк. спр. 163/. 16 березня 2015 року відповідачем-1 направлено позивачу лист про необхідність подання документів, а саме копії паспорта громадянина України та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, які не були додані до заяви від 10 березня 2015 року /арк. спр. 67/, з метою виконання вимог п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 03 червня 2015 року позивачем направлено відповідачу-1 документи на виконання вимог листа від 16 березня 2015 року та п. 35.2 ст. 35 Закону. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня тримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. Позивачем документи, які необхідні для виплати страхового відшкодування, були подані відповідачу-1 з порушенням строку. Повідомлення про ДТП здійснено 26 січня 2015 року, а всі документи подано 03 червня 2015 року, тобто через 126 днів, а відтак заяву про виплату страхового відшкодування разом із необхідними документами подано лише 03 червня 2015 року, а тому 90 днів повинно закінчитись 03 вересня 2015 року. Попри те, оскільки документи подано з простроченням на 96 днів то такий строк продовжено на цей термін у відповідності до п. 36.2 ст. 36 Закону та останнім днем виплати страхового відшкодування є 06 грудня 2015 року. Суд приймає до уваги збільшення строку здійснення страхового відшкодування на кількість днів прострочення подання документів необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування поданого відповідачем-1, адже будь-яких заперечень із сторони позивача щодо такого обчислення строку суду не подано. Суд відмічає, що страхове відшкодування сплачечо позивачу, що підтверджено платіжними документами від 09 лютого 2016 року № 4289 та від 11 лютого 2016 року № 4336 /арк. спр. 71, 72/. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Суд приймає до уваги розрахунок пені відповідача за період з 06 грудня 2015 року по 11 лютого 2016 року та становить у розмірі 1101,81 грн. У зв`язку із цим суд критично оцінює розрахунок позивача, адже такий стосується періоду, який не відповідає встановленим обставинам справи. Разом із тим, суд установив, що відповідач-1 здійснив позивачу виплату пені у сумі 1101,81 грн, що підтверджено платіжними документами /арк. спр. 73, 74/. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що у цій частині позовної вимоги необхідно відмовити за необґрунтованістю. Щодо частини позовної вимоги про стягнення понесених збитків для відновлення свого порушеного права, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст.22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Із матеріалів справи установлено, що для відновлення свого порушеного права позивачем сплачено 500,00 грн за проведення звіту для визначення вартості матеріального збитку /арк. спр. 22/. Відтак, суд прийшов до переконання про те, що витрати, понесені позивачем для отримання доказів у підтвердження своїх вимог, є збитками у розумінні ст. 22 цього Кодексу, а відтак суд прийшов до переконання про те, що така частина позовної вимоги підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги заявленої до відпоіадча-2 про відшкодування розміру франшизи та матеріальної шкоди, пов`язаною із втратою товарної вартості транспортного засобу, суд прийшов до наступного. Відповідно до п. 32.7 ч. 1 ст. 32 закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків), які відшкодовуються у відповідності до ст. 22 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до ст. 1192 цього Кодексу розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Згідно з п.2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції, Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п.8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. В пункті 8.5.1 Методики зазначено, що пріоритетними є дані про вартість складових частин, які поставляє виробник КТЗ у мережу своїх офіційних дилерів у регіоні. Відповідно до п.7.2 Методики, основним методом у межах порівняльного підходу є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ. Згідно з п.7.35 Методики, у разі використання середньої ринкової ціни пропозоції до продажу КТЗ її необхідно звести коригуванням до ціни продажу,застосовуючи відповідне співвідношення стосовно аналогічних КТЗ із довідників, зокрема, передбачених додатком 8. Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Аналізуючи наведені вище положення, суд прийшов до переконання про те, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Суд установив, що величина втрати товарної вартості пошкодженого транспортного засобу становить у сумі 4257,03 грн. Дані обставини підтверджено звітом від 14 січня 2016 року № 26/01/16. Будь-яких заперечень із цього, відповідачем-2 не подано, а тому суд приймає до уваги. Отже, оскільки вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, складає також величину втрати товарної вартості пошкодженого транспортного засобу, яка не відшкодовується страховиком, а відтак таку необхідно стягнути з винної особи на користь позивача у розмірі 4257,03 грн, а позов в цій частині задовольнити. Щодо стягнення франшизи із відповідача-2, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку. Суд повторно зазначає, що відповідач-1 як страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми - статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків. Суд установив, що розмір безумовної франшизи за договором страхування від 24 січня 2015 року № АІ-5959768, укладеного між позивачем та відповідачем-1, становить у сумі 500,00 грн. Дані обставини встановлено із страхового акта /арк. спр. 133/. Будь-яких заперечень від учасників справи не надійшло. Суд приймає доводи позивача про те, що не отримав від відповідача-2 грошових коштів в якості сплати франшизи. Разом із тим, відповідач-2 у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не надав жодних доказів щодо сплати позивачу франшизи у розмірі 500,00 грн. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що з відповідача-2 на користь позивача необхідно стягнути розмір франшизи у сумі 500,00 грн, а позов в цій частині задовольнити. Щодо вимог позивача про відшкодування відповідачем-2 моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн, суд прийшов до наступного. Позивач наводить аргументи про те, що завдання моральної шкоди виразилась у душевних стражданнях, які зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відпоівдача-2, пошкодженням її майна. У зв`язку з пошкодженням її транспортного засобу не змогла використовувати його за призначенням в особистих цілях, в інтересах сім`ї. Відповідач-2 жодного разу не поцікавився та не запропонував будь-якої допомоги. Позивач вчиняла низку дій для відновлення свого порушеного права, що потягло за собою втрати часу. Все це вплинуло на глибину її душевних страждань. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 27 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з правової позиції викладеної у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачу дійсно завдано моральну шкоду у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу, необхідністю звернення до страхової компанії, визнання розміру матеріального збитку, що спричинило незручності у її житті та порушило нормальні життєві стосунки. Разом із тим, з урахуванням наведеного і виходячи з принципу справедливості та розумності, участь у ДТП, що потягло негативні емоції та душевні страждання, завдано хвилювання та втрату спокою через не користування пошкодженим автомобілем та порушення звичного способу життя, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача моральну шкоду підлягають частковому задоволенню і з відповідача слід стягнути на користь позивача 2000,00 грн відшкодування моральної шкоди. Таким чином, суд прийшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Разом із тим, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн, що підтверджено квитанцією, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути судовий збір з відповідача-1 у розмірі 54,02 грн, з відповідача-2 у сумі 480,15 грн.

Outcome: partial