Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач зазначив, що 24.07.2014р. між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за умовами якого позивач придбав зазначену квартиру за 147 600грн., що на момент укладення договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками України є еквівалентом 12 000 доларів США. Відповідно п.3 договору, частину зазначеної суми - 24 600грн - одержано відповідачами готівкою до його підписання, а решту суми позивач зобов'язався сплатити відповідачам двома платежами, перший - до 31.12.2014р., другий - до 01.06.2015р., по 61 500грн, що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками України є еквівалентом 5 000 доларів США. За п. 12 договору, право власності на придбане нерухоме майно виникає у покупця з моменту проведення повного розрахунку з продавцем, відповідно до п.3 договору. 10.03.2015р. відповідач [PERSON] одержав від позивача залишок грошей, відповідно до п.3 договору, в сумі в гривнях, що еквівалентна 5 000 доларів США. Враховуючи, що станом на березень 2015р. курс долара змінився в сторону підвищення, загальна сума в гривнях, що була передана позивачем відповідачам до підписання договору та 10.03.2015р., перевищила вартість квартири, обумовлену сторонами, і позивачем надлишково сплачено 9 500грн. Відповідачі зазначене заперечують, мотивуючи тим, що валютою договору є долар США. На підставі викладеного позивач вважає, що його зобов'язання, як покупця за договором від 24.07.2014р., викладене в п.3, є виконаним. Просить визнати повністю виконаним зазначене зобов'язання, та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує (т.1, а.с.192). Представник відповідача [PERSON] до судового засідання не з'явилася повторно, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, телефонограмою повідомила, що перебуває за межами м.Харкова. У інших судових засіданнях позов не визнала в повному обсязі, підтримала надані письмові заперечення (т.1, а.с.115-118). Суду пояснила, що за домовленістю сторін квартиру продано за 12 000 доларів США. Саме тому у договорі була вказана ціна предмету продажу в еквіваленті зазначеної валюти, який, відповідно до положень ч.1 ст.533 ЦК України, повинен визначатися станом на день здійснення платежу. Третя особа до судового засідання не з'явилася, про причини неявки не сповістила. У інших судових засіданнях позов повністю підтримала та просила задовольнити, пояснюючи, що є дружиною позивача, була присутня при укладенні договору купівлі-продажу квартири, який укладався в національній валюті. За положеннями ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксація процесу технічними засобами не здійснюється. Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, спеціаліста, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24.07.2014р. між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (з відкладувальною умовою), посвідчений 01.08.2014р. приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Запорізької області Пузановою Н.А. (т.1, а.с.12-14). Згідно п. 2 цього договору, відповідачі передали (продали), а позивач прийняв у власність (купив) зазначену квартиру за 147 600грн., що на момент укладення договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками України є еквівалентом 12 000 доларів США. Відповідно до п.3 договору, розрахунок між сторонами здійснюється з відстроченням платежу. За домовленістю сторін, сплата продавцям грошових коштів, визначених в пункті 3 Договору, здійснюється покупцем частинами в такому порядку: - перший платіж - 24 600грн - одержано готівкою до його підписання, - другий платіж здійснюється у термін до 31.12.2014р. та має складати грошову суму 61 500грн, що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками України є еквівалентом 5 000 доларів США; - третій платіж здійснюється у термін до 01.06.2015р. та має складати грошову суму 61 500грн, що на момент укладення цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками України є еквівалентом 5 000 доларів США; За п.п.12,13 договору, право власності на придбане нерухоме майно виникає у покупця з моменту проведення повного розрахунку з продавцем, відповідно до п.3 договору. Відповідно до ст.334 ЦК України та ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на придбане нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього права і державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Покупець вправі подати документи, необхідні для державної реєстрації права власності тільки після здійснення остаточного розрахунку за цим договором, відповідно до п.3 цього договору. Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна (з відкладальною умовою) від 24.07.2014р., посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Пузановою Н.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1061, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомого майна з відкладальною обставиною, яким передбачено розстрочення платежу та збереження права власності за продавцем до моменту повної оплати. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 Цивільного кодексу України). При цьому, за змістом ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Згідно зі ст. 697 Цивільного кодексу України, договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. Встановлено, що 10.03.2015 позивачем було сплачено відповідачу [PERSON] суму в гривнях, що еквівалентна 5 000 доларів США (т.1, а.с.14). Ухвалою від 20.04.2017р. апеляційного суду Запорізької області залишено без змін рішення від 27.12.2016р. Чернігівського районного суду Запорізької області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу квартири, виселення та зняття з реєстрації, яким відмовлено у задоволенні позову. Апеляційним судом зазначено, що недоплата покупця [PERSON] на користь продавців [PERSON] за договором купівлі-продажу становить 500грн (т.2, а.с.201об). Зазначену грошову суму позивач сплатив шляхом електронного грошового переказу, який [PERSON] отримав 18.05.2017р., що підтверджується копіями бланків поштового переказу, з зазначенням суми платежу, його призначення та підписом отримувача, а також розшифровкою пошти (т.2, а.с.190-191об). Таким чином, позивачем сплачено: 24 600грн до підписання договору, 122 500грн - 10.03.2015р. (5000 доларів США х середній курс продажу доларів США приватним особам комерційними банками України, тобто 24,50 грн. (розрахунок: 22,50 +26,50 /2, за довідкою Ощадбанку (т.1, а.с.16), та 500грн, всього 147 600грн., тобто повна ціна квартири за п.3 договору. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що грошовий еквівалент в гривнях передбачених п.3 договору платежів слід визначати за курсом іноземної валюти на день його здійснення, тобто має місце не визнання відповідачами обставин щодо виконання позивачем його зобов'язань за договором. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з'ясувати сутність такого визначення (правовий висновок Верховного суду України у справі за № 6-1905цс16). Допитані у якості свідків позивач та третя особа суду пояснили, що сума, за яку вчинено продаж квартири, визначалася сторонами правочину в гривнях, а еквівалент у доларах США зазначався станом на день укладення договору. Умови про збільшення суми платежу в гривнях у випадку коливання курсу іноземної валюти положення укладеного між сторонами договору не містять, а суми платежів чітко зазначені як у гривнях, так і у еквіваленті до іноземної валюти станом на момент укладення договору. Таким чином, сторони визначили грошовий еквівалент в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті - станом на момент укладення договору, тобто 24.07.2014р. На підставі викладеного суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що грошовий еквівалент в гривнях передбачених п.3 договору платежів слід визначати за курсом іноземної валюти на день його здійснення. Таким чином, повна сума вартості квартири позивачем сплачена, у відповідача [PERSON] мається довіреність на отримання грошей за продаж квартири як для себе, так і для [PERSON] (т.1, а.с.214). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Юридичним наслідком належного виконання зобов'язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов'язання. Таким чином з моменту виконання боржником зобов'язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов'язків сторін, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про визнання зобов'язання виконаним, позивач посилався на невизнання відповідачами зазначеного факту. Згідно з пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. Звернення особи до суду з позовом про визнання зобов'язання виконаним (припиненим) не є необхідним, оскільки презюмується ст.599 ЦК України, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права боржника на визнання виконаним (припинення) зобов'язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч.2 ст.16 ЦК України. Таким чином право позивача підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання зобов'язання за п.3 договору купівлі-продажу квартири виконаними. Щодо визнання права власності на спірну нерухомість суд вважає за потрібне зазначити наступне. За п.п. 12, 13 договору, ст.ст.334 ЦК України, ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на придбане нерухоме майно виникає у покупця з моменту проведення повного розрахунку з продавцем, відповідно до п.3 договору, та державної реєстрації. Судом встановлено, що позивачем відповідачам на виконання умов укладеного між ними договору купівлі-продажу передано 147 600грн (останній платіж отримано 18.05.2017р.). Згідно матеріалів реєстраційної справи, 22.05.2015р. в.о. начальника реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області [PERSON], на підставі поданого позивачем пакету документів (т.2, а.с.1-26), прийняла рішення про державну реєстрацію права власності, форма власності приватна, розмір частки 1/1, на квартиру [ADDRESS], за позивачем, запис за р.№ 9761261 (т.2, а.с.28). 13.07.2015р. цей же реєстратор направила сторонам у справі лист-повідомлення про те, що реєстраційною службою Чернігівського районного управління юстиції 22.05.2015р. помилково було зареєстроване право власності на спірну квартиру, і на даний час їм необхідно звернутися до служби з заявою про внесення змін до Державного реєстру прав (т.3, а.с.41-45). На підставі поданої відповідачем [PERSON] заяви, 15.07.2015р. нею прийнято рішення про внесення змін до графи «власник» до запису № 9761261 (т.2, а.с.40). 23.07.2015р. відповідачі подали в.о. начальника реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Запорізької області [PERSON], заяви про державну реєстрацію права власності з пакетом документів (т.2, а.с.47-59, 70-78), і того ж дня нею були прийняті рішення проведення державної реєстрації права власності по ? частки за кожним з відповідачів (т.2, а.с.67, 83). Опитана в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що 22.05.2015р. до неї звернувся позивач з заявою про реєстрацію права власності на спірну квартиру. Вивчивши подані документи, право власності нею було зареєстровано. Пізніше вона з'ясувала, що це право нею зареєстровано помилково, і направила сторонам у справі листи-повідомлення про це. [PERSON], діючи від свого імені та від імені [PERSON], 15.07.2015р. подали до реєстраційної служби заяви про внесення виправлень до Державного реєстру речових, в графу «власник», і ці зміни були нею внесені. 23.07.2017р. [PERSON], діючи від свого імені та від імені [PERSON], подав заяви про реєстрацію права власності за ними. Ці заяви були нею розглянуті з винесенням рішення, та право власності зареєстроване за відповідачами по ? частині кожному. Позивач обґрунтовує порушення свого права власності відповідачами, посилаючись на наявний між сторонами спір про валюту договору, недобросовісність відповідача [PERSON] при складенні 10.03.2015р. заяви про отримання грошових коштів, вимагання з його боку сплати грошової суми у доларах США. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Відповідна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Позивач виконав свої грошові зобов'язання за договором купівлі-продажу квартири, повністю сплативши обумовлену договором вартість предмету продажу, шляхом внесення ряду платежів, останній з яких отримано 18.05.2017р. електронним поштовим переказом. Право власності на квартиру, згідно п.12 договору, та матеріалів справи, дотепер зберігається з відповідачами. Доводів про оспорювання ними права власності на квартиру позовна заява не містить, не встановлено таких і судом. Позов мотивований лише спором з приводу валюти договору. На час звернення до суду позивач не є власником спірного майна. Дії державного реєстратора щодо внесення виправлень до даних запису держреєстру, і подальше внесення відомостей про власників інших осіб (відповідачів) ним не оскаржені. Вказані обставини встановлені судом та підтверджені належними і допустимими доказами в матеріалах справи. Сам позивач не спростовує факту отримання повідомлення реєстратора про помилковість запису в реєстрі. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Саме такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15. Тому, з огляду на положення пункту 1 частини 2, частини 5 ст. 11 ЦК України додаткового визнання такого права за позивачем ще й за судовим рішенням не потребує, оскільки таке визнання є винятковим способом захисту права, і, вочевидь не може захищати право, якого на час звернення до суду позивач не має. Ураховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру. При цьому, позивач не позбавлений права оскаржувати дії державного реєстратора у випадку відмови у реєстрації за ним права власності, оскільки його зобов'язання за п.3 договору є виконаними, бо 18.05.2017р. відповідачем [PERSON] отримано повний розрахунок вартості квартири. Судові витрати слід розподілити наступним чином. Позивачем в 2015р. заявлені дві немайнові вимоги про визнання зобов'язання виконаним та внесення змін до договору, оплачені судовим збором в сумі 615грн (т.1, а.с.1), а слід було оплатити 974грн 40коп (487грн 20коп х 2). В 2016р. позов змінено, залишено одну немайнову вимогу (про визнання зобов'язання виконаним, яка вже оплачена судовим збором при первинному зверненні з позовом), і додатково заявлено одну майнову вимогу (про визнання права власності), за яку слід оплатити 1470грн судового збору. Позивачем в 2016р. доплачено судовий збір в сумі 1476грн (т.1, а.с.96-97). Таким чином, за поданий позов слід сплатити загальну суму судового збору 1957грн 20коп (487грн 20коп + 1470грн). Позивачем за квитанціями фактично сплачено 2091грн, надміру сплачено 133грн 80коп, і цю суму слід повернути позивачу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно ст.88 ЦПК України, слід врахувати, що позов в частині вимоги немайнового характеру - визнання зобов'язання виконаним - задоволено, в частині вимоги майнового - відмовлено. Таким чином, слід стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати в сумі 487грн 20коп.

Outcome: partial