Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що 26.11.2015 року позивача було звільнено з роботи з посади охоронника приватного підприємства «Безпека Захід» на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні йому нарахована, але не виплачено 945 грн. 98 коп. заробітної плати за період з 09.11.2015 року по 26.11.2015 року. Заробітну плату позивача не виплачено і по цей час, у звязку з цим позивач також просить стягнути з відповідача в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток за кожен день затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні 18.02.2016 року позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання 19 квітня 2016 року позивач не зявився, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні 19.04.2016 року позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що розрахунок з позивачем проведено, заборгованості не має, на підтвердження чого надав платіжну відомість за вересень 2015 року та розрахунку відомість за листопад 2015року. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії трудової книжки позивача (а.с.3-4) та пояснень представника відповідача, позивач працював у відповідача на посаді охоронника з 09 листопада 2015 року по 26 листопада 2015 року. Із листа начальника управління Держпраці в Івано-Франківській області (а.с.8), перевіркою встановлено, що позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 045 грн. 98 коп., однак платіжна відомість про виплату позивачу заробітної плати за період роботи відсутня. Представник відповідача на спростування вказаного факту надав суду платіжну відомість (без номера) про видачу зарплати за вересень 2015 року, згідно відомості позивач отримав 600 грн. Однак, у вересні 2015 року позивач не працював у відповідача. Доказів того, що позивач отримав заробітну плату за листопада 2015 року представник відповідача суду не надав, хоча суд витребовував такі дані. Також представник відповідача надав суду довідку про доходи позивача за період з 10.11.2015 року по 26.11.2015 року в розмірі 945 грн. 98 коп., що підтверджує факт роботи позивача у відповідача протягом листопада 2015 року, а не вересня 2015 року, а також підтверджує розмір нарахованої заробітної плати, яка вказана у листі Держпраці в Івано-Франківській області. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Але, в порушення вказаних вимог чинного законодавства України, розрахунок з позивачем в день звільнення відповідачем не було проведено. Доказів проведення розрахунку з позивачем відповідачем суду не надано. Отже, сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 945 грн. 98 коп. підлягає до стягнення. Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення строком 103 дні. Середньоденна заробітна плата позивача становить 67 грн. 57 коп. Отже, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2015 року по день фактичного розрахунку, а саме по 19.04.2016 року в розмірі 6959 грн. 71 коп.(67,57*103). Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60 ч.1 та 4, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved