Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач в серпні 2018 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та їх малолітнього сина [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Крім неї, за вказаною адресою також зареєстровані попередній власник квартири, відповідач [PERSON], [INFO], його дружина [PERSON], [INFO] та їхній малолітній син [PERSON], [INFO]. Проте, з серпня 2015 року відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в її квартирі не проживають, оскільки вони виїхали до Російської Федерації. У зв'язку з цим їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її квартирі, тощо. Вважає, що відповідачів [PERSON], [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON], [PERSON] та їх малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Відповідачі, які діють в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини в судове засідання не з'явилися, надавши письмові заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги визнають, проти їх задоволення не заперечують. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії паспорта громадянина України (а.с. 12-14), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народився [INFO], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно копії паспорту громадянина України (а.с. 16-18), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народилася [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено судом відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] між собою перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17.07.2010 Відділом РАЦС м.Дзержинська Донецької області (а.с. 13-зворот; 18). У шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження (а.с. 20) батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Як встановлено судом позивач по справі [PERSON] є матір'ю відповідача [PERSON], відповідно відповідач [PERSON] є її невісткою, а малолітній [PERSON] її онуком. Згідно договору купівлі - продажу від 12.12.2016 позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач по справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно довідки про склад сім'ї № 8215 від 01.08.2018 (а.с. 10) відповідачі по справі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], тобто за адресою позивача по справі. Згідно копії паспорта громадянина Російської Федерації відповідач по справі [PERSON] є громадянином Російської Федерації, який зареєстрований в [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу [PERSON] надано дозвіл на тимчасове проживання в Бєлгородській області Російської Федерації. Згідно свідоцтва про реєстрацію за місцем проживання № 2736 від 25.04.2017 за формою № 3 відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], тобто за адресою батька, відповідача по справі [PERSON] З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16. Судом з'ясовано той факт, що відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], понад 3 роки за місцем реєстрації не проживають. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету від 31.07.2018 (а.с. 11). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідачі [PERSON], який є колишнім власником зазначеної вище квартири та його дружина [PERSON] з серпня 2015 року, тобто понад три роки, без поважних причин відсутні за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], будучи власником квартири, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами її сім'ї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з нею спільне господарство. Що стосується малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Так, в матеріалах справи містяться відомості про місце реєстрації малолітнього [PERSON], [INFO] за місцем реєстрації свого батька, а саме за адресою [ADDRESS]. Таким чином, право малолітнього [PERSON] на користування спірною квартирою є похідним від права його батьків. У зв'язку з тим, що батьки втратили право на користування спірною квартирою, тому їх дитина втратила право на користування спірною квартирою. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved