Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ВАТ «Пресмаш» та просить суд зобовязати відповідача надати позивачу обґрунтовану письмову відповідь про причини затримки і невиплати йому заробітної плати протягом період з січня 2014 року по грудень 2014 року, мотивуючи тим, що 19 березня 2015 року позивач надіслав на імя відповідача заяву з вимогою обґрунтувати причини затримки та невиплати заробітної плати за період з січня 2014 року по грудень 2014 року. Заяву відповідач отримав 30 березня 2015 року, однак відповіді позивачу не надав на час звернення з позовом до суду, чим порушив Закон України «Про звернення громадян» та Кодекс Законів про працю. 24 червня 2015 року позивач збільшив позовні вимоги, просив також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 30 липня 2015 року позивач подав до суду заяву в якій просив внести зміни до п. 2 прохальної частини, а саме читати вимог наступним чином: « винести рішення, яким зобовязати ВАТ «Пресмаш» надати мені обґрунтовану письмову відповідь про причини затримки і невиплати мені заробітної плати протягом періоду з вересня 2014 року по липень 2015 року включно». Отже остаточними вимогами позивача є: зобовязати відповідача надати обґрунтовану письмову відповідь про причини затримки і невиплати позивачу заробітної плати протягом періоду з вересня 2014 року по липень 2015 року включно та стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Змінені позовні вимоги щодо період невиплати заробітної плати позивач обґрунтовує тим, що з 08 липня 2015 року його звільнено з роботи. Також вже 02 липня 2015 року він звернувся до відповідача із заявою про надання довідки про заборгованість із заробітної плати щодо нього за період з 01 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві з урахуванням уточнень, просив позов задовольнити. Також суду пояснив, що із заявою до відповідача про видачу довідки про невиплату заробітної плати за період з 01.09.2014 року по 31.12.2015 року, він звернувся 02 липня 2015 року. Представник відповідача в судовому засідання позовні вимоги не визнав, просила в задоволенні позову відмовити оскільки строк надання відповіді на заяву позивача від 02.07.2015 року ще не минув. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивач працював у ВАТ «Пресмаш» до 08.07.2015 року, сторонами вказаний факт не заперечується, а тому доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України, не підлягає. 19 березня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про обґрунтування підстав з яких йому затримується заробітна плата вказавши період з січня 2014 року по грудень 2014 року (а.с.2). Однак, 30 липня 2015 року позивач змінив позовні вимоги та просив зобовязати відповідача надати йому довідку за період з вересня 2015 року по липень 2015 року зя його заявою від 02.07.2015 року (а.с.16, 18). Як вбачається із копії заяви (а.с.18) позивач просить відповідача надати йому довідку про заборгованість по заробітній платі за період з 01.09.2014 року по 31.12.2015 року, тобто за період який ще не минув. Заяву позивача від 02.07.2015 року відповідач отримав 06.07.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення (а.с.19). Позивач вказує, що відповідачем порушено вимоги ст. 115 КЗпП та ст. 15, 18, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян». Однак, ст. 115 КЗпП не регулює питання наданні відповіді на звернення, а встановлює строки виплати заробітної плати. Позивач не ставить питання про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а просить зобовязати відповідача надати відповідь на звернення. Отже, правовідносини між сторонами регулюються не трудовим законодавством, а Законом України «Про звернення громадян». Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Стаття 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлює терміни розгляду звернень громадян. Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку. Звернення позивача відповідач отримав 06 липня 2015 року, отже термін розгляду відповідачем на даний час не пропущено, а тому права позивача не порушено. Оскільки право позивача на даний час не порушено відповідачем, то немає підстав для відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, оскільки такої шкоди ВАТ «Пресмаш» позивачу [PERSON] не завдано. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Отже, позовні вимоги позивача на час подачі позову до суду та на час розгляду справ є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 20 ЗУ «Про звернення громадян», ст. 115 Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed