Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивачем [PERSON] подано до суду позов до відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4472.89 грн. Позовні вимоги мотивуються тим, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені законодавством про працю, при відсутності спору про їх розмір, фізична особа - підприємець [PERSON] повинна виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За період з 14 грудня 2017 року по 26 січня 2018 року кількість робочих днів, що мають бути оплачені відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] становить 29 днів. Середній заробіток становить 154.23 грн. Таким чином, відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] зобов'язана виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4472.89 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] настоює на позовних вимогах до відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4472.89 грн., так як в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені законодавством про працю, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За період з 14 грудня 2017 року по 26 січня 2018 року кількість робочих днів, що мають бути оплачені відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] становить 29 робочих днів. Середній заробіток становить 154.23 грн. Таким чином, відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] зобов'язана виплатити їй середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4472.89 грн. В судовому засіданні в режимі відеоконференції з Соснівським районним судом м. Черкаси представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4472.89 грн. не визнала в повному обсязі та пояснила, що у касира торговельного залу [PERSON] під час виконання трудових обов'язків було виявлено недостачу товаро - матеріальних цінностей. 14 грудня 2017 року між сторонами було розірвано трудовий договір. [PERSON] необґрунтовано відмовлялася від отримання трудової книжки та всіх сум, що належать їй при звільненні, що підверджується письмовими документами, які складено членами комісії. Відповідно до акта комісії від 08 січня 2018 року [PERSON] отримала трудову книжку, але відмовилася від отримання всіх сум, що належать їй при звільненні. Письмовим зверненням фізичної особи - підприємця [PERSON] [PERSON] було запрошено прибути для отримання всіх сум, що належать їй при звільненні. 26 січня 2018 року [PERSON] прибула для отримання всіх сум, що належать їй при звільненні та надала картковий рахунок для зарахування заробітної плати. 26 січня 2018 року [PERSON] було перераховано на картковий рахунок всі суми, що належать їй при звільненні. Позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, такими, що задоволенню не підлягають, так як [PERSON] не виявляла бажання отримати всі суми, що належать їй при звільненні, здійснювала свідоме затягування отримання розрахунку, а у фізичної особи - підприємця [PERSON] відсутні порушення законодавства про працю. Свідок [PERSON] пояснила, що у касира торговельного залу [PERSON] під час виконання трудових обов'язків було виявлено недостачу товаро - матеріальних цінностей. 14 грудня 2017 року між сторонами було розірвано трудовий договір. [PERSON] необґрунтовано відмовлялася від отримання трудової книжки та всіх сум, що належать їй при звільненні. 08 січня 2018 року [PERSON] отримала трудову книжку, але відмовилася від отримання всіх сум, що належать їй при звільненні. 26 січня 2018 року [PERSON] прибула для отримання всіх сум, що належать їй при звільненні та надала картковий рахунок для зарахування заробітної плати. 26 січня 2018 року [PERSON] було перераховано на картковий рахунок заробітну плату. Заслухавши учасників справи, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст.1 КЗпП України). Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством (ч.2 ст.2 КЗпП України). Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч.1 ст.3 КЗпП України). Частиною 1 ст.21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк (п.1 ст.23 КЗпП України). Наказом фізичної особи - підприємця [PERSON] за №22 від 15 вересня 2017 року, [PERSON] прийнято на роботу - касиром торговельного залу (запис під №13; дата: 18 вересня 2017 року; наказ за №22 від 15 вересня 2017 року у трудовій книжці [PERSON]). Відповідачем фізичною особою - підприємця [PERSON] подано відзив на позовну заяву від 10 липня 2018 року, в якій викладено заперечення проти позовних вимог [PERSON]. Заперечення проти позовних вимог обґрунтовується: письмовими поясненнями [PERSON] від 21 та 28 вересня 2017 року про обставини, при яких у неї виявлено недостачу товаро - матеріальних цінностей на грошову суму; письмовим документом членів комісії від 19 жовтня 2017 року про недостачу у магазині (Планета секунд - хенд) товаро - матеріальних цінностей суму 66438.00 грн. та на суму 3662.00 грн. Наказом фізичної особи - підприємця [PERSON] за №26 від 14 грудня 2017 року, [PERSON] звільнено з роботи - касира торговельного залу, за угодою сторін, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (запис під №14; дата: 14 грудня 2017 року; наказ за №26 від 14 грудня 2017 року у трудовій книжці [PERSON]). В день звільнення працівника або не пізніше наступного дня, фізичною особою - підприємцем [PERSON] працівнику [PERSON] не проведено виплату всіх сум, що належать їй при звільненні. [PERSON] подано фізичній особі - підприємцю [PERSON] письмову вимогу від 27 грудня 2017 року про виплату їй всіх сум, що належать їй при звільненні. Заперечення відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] проти позовних вимог обґрунтовується наступними письмовими документами: письмовим документом членів комісії від 14 грудня 2017 року про відмову [PERSON] від підпису у розрахунковій відомості та отримувати всі суми, що належать їй при звільненні, так як «хоче отримати все разом»; актом комісії від 15 грудня 2017 року про відсутність касира торговельного залу [PERSON] на робочому місці, до виконання трудових обов'язків не приступала, звернення про допуск до роботи нею не подано; актом комісії від 19 грудня 2017 року про відсутність касира торговельного залу [PERSON] на робочому місці, до виконання трудових обов'язків не приступала, звернення про допуск до роботи нею не подано; актом комісії від 22 грудня 2017 року про запрошення [PERSON] для отримання трудової книжки і всіх сум, що належать їй при звільненні, яка відмовилася від отримання трудової книжки та отримання всіх сум, що належать їй при звільненні; актом комісії від 30 грудня 2017 року про відсутність касира торговельного залу [PERSON] на робочому місці, до виконання трудових обов'язків не приступала, звернення про допуск до роботи нею не подано; актом комісії від 08 січня 2018 року про отримання [PERSON] трудової книжки та відмову від отримання всіх сум, що належать їй при звільненні; письмовим зверненням фізичної особи - підприємця [PERSON] від 10 січня 2018 року про запрошення [PERSON] прибути для отримання всіх сум, що належать їй при звільненні; письмовим зверненням фізичної особи - підприємця [PERSON] від 26 січня 2018 року про запрошення [PERSON] прибути для отримання всіх сум, що належать їй при звільненні; розрахункова відомість за №12-1 від 14 грудня 2017 року про нарахування [PERSON] заробітної плати; письмовий документ АТ КБ «Приватбанк» від 26 січня 2018 року про зарахування платником - фізичною особою - підприємцем [PERSON] на картковий рахунок одержувача - [PERSON] всіх сум, що належать їй при звільненні у розмірі 2106.60 грн. Письмове звернення фізичної особи - підприємця [PERSON] від 10 січня 2018 року про запрошення прибути для отримання всіх сум, що належать працівнику при звільненні позивачем [PERSON] отримано 23 січня 2018 року. Позивачем [PERSON] повторно подано фізичній особі - підприємцю [PERSON] письмову вимогу від 26 січня 2018 року про виплату їй всіх сум, що належать їй при звільненні. У запереченні на позовну заяву від 10 липня 2018 року фізичною особою - підприємцем [PERSON] зазначено, що 23 січня 2018 року нею було надіслано [PERSON] лист - запрошення для отримання нею всіх сум, що належать їй при звільненні. Зустріч було призначено на 26 січня 2018 року, на якій [PERSON] подала письмові відомості про перерахування на банківський рахунок всіх сум, що належать їй при звільненні. 26 січня 2018 року було перераховано на банківський рахунок [PERSON] всі суми, що належать їй при звільненні. . Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу надав правовий висновок, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правового висновку у Постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Частиною 1 ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктами 4.1.5, 4.1.6, 4.2, 4.2,1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України за №58 від 29 липня 1993 року передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працiвнику його трудову книжку в день звiльнення з внесеним до неї записом про звiльнення.При затримцi видачi трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працiвниковi сплачується середнiй заробiток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працiвник вiдсутнiй на роботi в день звiльнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повiдомлення iз вказiвкою про необхiднiсть отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тiльки за письмовою згодою працiвника. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст.116 КЗпП України). Під час судового розгляду справи встановлено, що за спірними правовідносинами між сторонами за два види порушення трудових прав працівника передбачено відповідальність за різними нормами КЗпП України. А отже, при виборі відповідальності, яку необхідно застосувати при порушенні законодавства прло працю, суд обирає більш тривале порушення трудових прав працівника, це - затримка розрахунку при звільненні. Таким чином, до спірних правовідносин між сторонами застосовується ст.117 КЗпП України. Відповідно до п.п.20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні стороною відповідача позовні вимоги заперечуються з обґрунтуванням, що позивач [PERSON] у день звільнення на робочому місці була відсутня, для проведення з нею повного розрахунку не зверталася, а отже відсутня вина відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] щодо не виплати працівнику всіх сум, що належать при звільненні. Суд критично відноситься до таких доводів сторони відповідача, оскільки усі дії позивача [PERSON], в тому числі звернення до правоохоронних органів про порушення трудового законодавства, є підтвердженням того, що вона намагалася отримати всі суми, що належать їй при звільненні. Встановлені під час судового розгляду обставини, що обгрунтовуються письмовими документами підтверджуються, в тому числі письмовим запереченням на позовну заяву від 10 липня 2018 року, в якому фізичною особою - підприємцем [PERSON] зазначено, що 23 січня 2018 року нею було надіслано [PERSON] лист - запрошення для отримання нею всіх сум, що належать їй при звільненні. Зустріч [PERSON] було призначено на 26 січня 2018 року, на якій [PERSON] подала звернення про перерахування на банківський рахунок всіх сум, що належать їй при звільненні. 26 січня 2018 року було перераховано на банківський рахунок [PERSON] всі суми, що належать їй при звільненні. У сторін відсутній спір щодо розміру заробітної плати. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Таким чином, відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] могла виконати свій обов'язок не залежно від бажання працівника отримувати ці суми, в тому числі, шляхом перерахування [PERSON] заробітної плати поштовим переказом, так як стороні відповідача була відома її адреса проживання. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року. Згідно п.2 розділу 11 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 розділу 4 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. За період з 14 грудня 2017 року (дата звільнення з роботи) по 26 січня 2018 року (дата розрахунку з працівником) кількість робочих днів, що мають бути оплачені фізичною особою - підприємцем [PERSON] працівнику [PERSON] становить: у грудні 2017 року - 12 робочі днів; у січні 2018 року - 17 робочих днів, всього 29 робочих днів. [PERSON] отримано заробітну плату: за жовтень 2017 року в сумі 3316.11 грн.; за листопад 2017 року в сумі 3316.11 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача [PERSON], згідно числового показника середньоденного заробітку становить 154.23 грн. А отже, середній заробіток за час затримки становить в сумі 4472.89 грн. (29 робочих днів х 154.23 грн.) При встановлених обставинах, позовні вимоги [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 4472.89 грн. підлягають задоволенню,як обґрунтовані. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України). Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved