Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] і просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 010/14-10-698 від 27.09.2007 року зі змінами від 23.11.2007 року та 22.02.208 року, посилаючись на те, що 27.09.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір відповідно до якого [PERSON] отримав в позивача кредит в розмірі 1 172 000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.09.2012 року та зобов'язався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на 14.08.2013 року за [PERSON] наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 1 050 245 грн. 30 коп. 24 січня 2011 року в забезпечення виконання зобов'язань що випливають із кредитного договору № 010/14-10-698 від 27.09.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № 12/42-0-1/11-005, згідно якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором по боргових зобов'язаннях боржника [PERSON] 02 жовтня 2013 року поручителю було надіслано вимогу про виконання зобов'язань, однак вона залишилась без реагування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити та стягнути заборгованість за кредитним договором з поручителя [PERSON]. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, оскільки порука є припиненою. Вимогу про виконання зобов'язання боржника за договором кредиту поручителю було надіслано 10 жовтня 2013 року, тобто пісдя спливу шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення з поручителя заборгованості за вказаним договором. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 27 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», в подальшому назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір № 010/14-10-698 (а.с.7-10), за яким банк надав, а позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 1 172 000 грн. та зобов'язався погасити кредит до 26.09.2012 року. Умовами п. 1.3. кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 12,5 % річних. Згідно п. 6.1. кредитного договору [PERSON] зобов'язався повертати кредитні кошти та проценти за користування кредитом в порядку, визначеному договором. Не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, позичальник [PERSON], систематично порушував строки сплати кредиту та процентів, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 010/14-10-698 від 27 вересня 2007 року (а.с.4-6). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Відповідно до п. 10.2. кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених кредитним договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Позивачем станом на 14.08.2013 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором № 010/14-10-698 від 27 вересня 2007 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості [PERSON] за кредитними зобов'язаннями в розмірі 1 050 245 грн. 30 коп., а саме заборгованість по кредиту - 460 566 грн. 97 коп., заборгованість по відсотках - 452 471 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 546 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов'язань, якими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання даного кредитного договору від № 010/14-10-698 від 27 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 12/42-0-1/11-005 (а.с.16-17), згідно якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати по боргових зобов'язаннях боржника - [PERSON], які виникають з умов кредитного договору № 010/14-10-698 від 27 вересня 2007 року. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Строк виконання зобов'язання згідно умов кредитного договору 010/14-10-698 від 27 вересня 2007 року зі змінами від 23.11.2007 року та 22.02.208 року та договору поруки № 12/42-0-1/11-005 від 21.01.2011 року є 26 вересня 2012 року. У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Позивач надіслав вимогу поручителю [PERSON] 02.10.2013 року, тобто після закінчення шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання (а.с.18). Є голослівним твердження представника позивача про те, що відповідач не відреагував на вимогу позивача, оскільки до матеріалів справи додано відповідь на таку вимогу від 11 жовтня 2013 року (а.с.33). У відповіді на вимогу відповідач [PERSON] вказує, що порука припинена. Після отримання відповіді [PERSON], 14.10.2013 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя. Аналогічну позицію висловив з даного питання Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому в цьому випадку підлягає застосуванню норма частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За таких обставин у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 26 вересня 2012 року, протягом наступних шести місяців. Таку вимогу до поручителя банк пред'явив лише 02 жовтня 2013 року, тобто вже після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку. Доказів направлення вимоги про сплату заборгованості до поручителя [PERSON] починаючи з 26 вересня 2012 року та протягом наступних шести місяців, представник позивача суду не надав. Представник позивача після пояснення представника відповідача заявив клопотання про відкладення судового засідання для з'ясування чи направлялась вимога в період шестимісячного строку. Однак, суд відмовив у задоволенні такого клопотання представника позивача, оскільки таке клопотання представник позивача заявив вже після початку розгляду справи по суті та не обґрунтував його належним чином. Сторонам було роз'яснено право подавати докази до початку розгляду справи по суті, однак представник позивача таким своїм правом не скористався. Представник позивача отримав копію заперечень відповідача ще 28 листопада 2013 року та міг підготуватись до судового засідання, однак цього не зробив. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст.ст. 16, 20, 526, 527 ч. 1, 530, 548, 554, 559, 612, 1054 ч. 2 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60 ЦПК України,

Outcome: dismissed