Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом. Заявлений позов обґрунтовував тим, що його батько [PERSON] був власником будинковолодіння [ADDRESS] інвентаризаційна вартість якого на даний час складає 228299 грн. Право власності батька на вказане будинковолодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Черніївської сільської ради, однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Після смерті [INFO]. батька позивач як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 22.05.2003 р. секретарем Черніївської сільської ради, прийняв спадщину відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Спадкоємець на законом першої черги - брат позивача, який є відповідачем у справі, спадщину після смерті батька не прийняв і на неї не претендує. Відсутність правоустановлюючого документу на спадкове будинковолодіння перешкоджає йому оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальному порядку, що підтверджується відмовою нотаріуса. Просив визнати за ним право власності на будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після померлого батька. Позивач у підготовче засідання не з'явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач у підготовче засідання не з'явився, у поданій суду заяві позов визнав, щодо його задоволення не заперечував, просив справу розглянути у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON] був власником будинковолодіння [ADDRESS] 1958-1991 року побудови, інвентаризаційна вартість якого на даний час складає 228299 грн. Право власності [PERSON] на вказане будинковолодіння презюмується, воно підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Черніївської сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Після смерті [INFO]. [PERSON] відкрилась спадщина на вказане будинковолодіння, яку прийняв позивач як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 22.05.2003 р. секретарем Черніївської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Спадкоємець на законом першої черги - рідний брат позивача, який є відповідачем у справі, спадщину після смерті батька не прийняв і на неї не претендує. Вказані обставини, які відповідачем не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Зміст спірних правовідносин полягає у тому, що позивач успадкував спірне будинковолодіння як єдиний спадкоємець за заповітом відповідно до правил, які діяли на час відкриття спадщини, передбачених ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), однак, відсутність правоустановлюючого документу на спадкове будинковолодіння позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до вимог ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин міг залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після померлого батька. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України, ст. 534, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.),

Outcome: approved