Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 24.05.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. До 2015 року сторони проживали спільно однією сім'єю. Однак з 2015 року шлюбні відносини між подружжям припинились. Причиною фактичного примирення шлюбних взаємин стала психологічна несумісність подружжя один одного, суперечливість поглядів на життя, непримиримі протиріччя в прояві індивідуальності кожного з них. Дані обставини роблять неможливим реалізацію взаємних прав подружжя. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Вказав, що спору про визначення місця проживання дитини та поділу майна у сторін немає. Також не наполягав на компенсації судових витрат Відповідач в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем. Також вказала, що спору про визначення місця проживання дитини та поділу майна у сторін немає. Зазначила, що після розірвання шлюбу прізвище змінювати не бажає. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.05.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (на 4 а.с.). Причиною розладу в сім'ї стали різні характери і погляди на сімейне життя, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягали на розлученні, мали стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи клопотання позивача про залишення судових витрат без компенсації, суд прийшов до висновку про залишення судових витрат за [PERSON]

Outcome: approved