Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначив, що він та відповідач [PERSON] є рідними синами [PERSON] Тапішогли, який помер 23 травня 2006 року, та [PERSON], яка померла 31 травня 2014 року. На момент смерті батьки були зареєстровані та проживали в [INFO], яка належала їм на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Службою приватизації житлового фонду фірми «Аура» №16/07 від 23 січня 1997 року. Відповідно до довідки ТОВ «Николаевдомсервис» №1914 від 22 серпня 2016 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] в період з 23 листопада 2001 року по 13 червня 2002 року, з 23 січня 2004 року по 02 березня 2007 року, з 22 червня 2012 року до цього часу. Таким чином, позивач є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька та матері. Оскільки батько [PERSON] заповіту не складав, спадкоємцями за законом згідно ст. 1268 ЦК України, які прийняли спадщину, були [PERSON] дружина померлого, та позивач [PERSON] син померлого. Відповідач [PERSON] спадщину після смерті батька не прийняв. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцями, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Позивач до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину після смерті батька не звертався, та був необізнаний про таке звернення з боку матері. Після смерті матері [PERSON] позивач не зміг вжити заходи щодо вирішення питань спадкування, оскільки 22.08.2014 року виїхав до Росії, де був заарештований та наразі відбуває покарання. Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 жовтня 2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON], який помер 23.05.2006 року, на 1/2 частку квартири [ADDRESS], про що позивач дізнався у 2016 року після ознайомлення його представника з матеріалами цивільної справи №487/1862/16ц за позовом відповідача [PERSON] до нього, [PERSON], про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері на спірну квартиру. З огляду на викладене, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.10.2011 року, спадкова справа №673/2011, зареєстроване в реєстрі за №3-1100; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на ? частку квартири [ADDRESS]. Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, посилаючись на викладені у позові обставини. При цьому представниками позивача було зазначено, що про порушення своїх прав [PERSON] дізнався лише після отримання повістки по цивільній справі №487/1862/16ц за позовом відповідача [PERSON] до позивача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. Під час реєстрації у спірній квартирі у 2012 році після виходу з місць позбавлення волі, позивач отримував на це згоду матері [PERSON], однак не знав про своє порушене право. Спадщину після смерті батька позивач прийняв, оскільки проживав з ним на цей момент, однак мати, звернувшись до нотаріальної контори, вказала про відсутність інших спадкоємців. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали через їх необґрунтованість, а також у звязку із пропуском строку позовної давності, який почав спливати з 22.06.2012 року після повторної реєстрації позивача у спірній квартирі за згодою власника матері [PERSON] Представник Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області у судове засіданні не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положеньЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР та Кодексу про шлюб та сімю України (далі КЗпШ). Згідно ст. 4 ЦК УРСР (тут та надалі у всіх випадках вживання в редакції від 18.07.1963 року, чинній на момент набуття права власності) цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР та Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Відповідно до цього цивільні права і обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 22 КЗпШ, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом ст. 28 КЗпШ , в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Статтею 86 ЦК УРСР було передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» (697-12), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Судом встановлено, що [PERSON] Тапішогли та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.12.1962 року (свідоцтво ІІІ-УР №306930). Свідоцтвом про право власності на житло від 23 січня 1997 року службою приватизації житлового фонду фірми «Аура» було посвідчено право спільної сумісної власності [PERSON] Тапішогли та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з зазначенням про приватизацію вказаної квартири згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно розпорядження від 13 січня 1997 року за номером 16/01, зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.03.1997 року за №19060. Позивач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] Тапішогли та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФП №050343, виданим 23 листопада 2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції. Відповідач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] Тапішогли та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії VI №538410, виданим 21 вересня 1963 року у місті Миколаєві. 23 травня 2006 року [PERSON] Тапішогли помер (свідоцтво про смерть серії І-ФП №034065, видане 24 травня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції; повторне свідоцтво про смерть серії І-ФП №229045, видане 25 вересня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції). На момент відкриття спадщини правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України та СК України. Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 УК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у вигляді втрати права на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини (пункт 3.5). Після смерті 23 травня 2006 року спадкодавця [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було заведено спадкову справу №573/2011 року, за даними якої дружина померлого [PERSON] звернулася до нотаріуса 06 жовтня 2011 року з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, зазначивши про відсутність інших спадкоємців. До вказаної заяви [PERSON] було надано довідку ТОВ «Николаевдомсервис» №1095 від 14 квітня 2011 року, про те, що вона та [PERSON] постійно мешкали та були зареєстровані за адресою: мсто Миколаїв, [ADDRESS], починаючи з 09.04.1987 року. За даними вказаної довідки син [PERSON] був знятий з реєстрації 02.03.2007 року як засуджений. Згідно довідки ТОВ «Николаевдомсервис» №1914 від 22 серпня 2016 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] в період з 23 листопада 2001 року по 13 червня 2002 року, з 23 січня 2004 року по 02 березня 2007 року, з 22 червня 2012 року до цього часу. На підставі відповідного звернення Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 жовтня 2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON], який помер 23 травня 2006 року, на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки №16/2/3-4694 від 10.11.2016 року Управління державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області [PERSON] утримувався в умовах ізоляції від суспільства неодноразово. Засуджений 20.09.2006 року Очаківським міським судом Миколаївської області за ст. 121 ч. 1 КК України до 3 троків позбавлення волі. Початок строку покарання: 30.06.2006 року. Звільнений 04.03.2010 року із Ольшанської виправної колонії (№53) згідно ухвали Ольшанського районного суду Миколаївської області від 24.02.2010 року умовно-достроково на невідбуту частину показання у виді 1 року 4 місяців 6 днів на підставі ст.81 КК України. За даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №15560 від 02.11.2016 року [PERSON] перетнув державний кордон України шляхом виїзду через пункт пропуску Чаплинка. Інша інформація щодо перетинання державного кордону України [PERSON] відсутня. Термін зберігання інформації складає пять років. 31 травня 2014 року померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-ФП №201941, видане 24 травня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції; повторне свідоцтво про смерть серії І-ФП №208167, видане 14 жовтня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції). Згідно нотаріально посвідченого заповіту від 27 жовтня 2011 року, все належне майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, тобто все те, що буде належати та на що на момент смерті матиме право [PERSON] заповіла своєму синові відповідачу [PERSON] Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Після смерті 31 травня 2014 року спадкодавця [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було заведено спадкову справу №509/2014 року, за даними якої син померлої [PERSON] звернувся до нотаріуса 16 жовтня 2014 року з заявою про прийняття спадщини після смерті матері згідно заповіту. Постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 04.12.2014 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на ? часток квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] у звязку із ненаданням оригіналу правовстановлюючого документу. Таким чином судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS], яку у рівних частках, тобто по ? частці кожний, прийняли дружина [PERSON] та син - позивач [PERSON], які були зареєстровані та постійно мешкали із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. З огляду на викладене, свідоцтво, видане [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 жовтня 2011 року про право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Тапішогли, який помер 23.05.2006 року, в частині визнання права власності на 1/4 частку спірної квартири, яку успадкував позивач [PERSON], підлягає визнанню недійсним в даній частині з одночасним визнанням за позивачем права власності на вказану частку. Щодо доводів про пропуск [PERSON] позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене відповідає правовій позиці, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року по справі №6-2469цс16. Позивач [PERSON] зазначив, що про порушення та не визнання свого права на належну йому частку на спадщину після смерті батька він дізнався лише після предявлення його братом, відповідачем [PERSON] 08.04.2016 року позову до Заводського районного суду міста Миколаєва до [PERSON], про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, та саме з цього часу починає перебіг строку позовної давності для звернення до суду з вимогами, які є предметом даного судового розгляду. Твердження відповідача [PERSON] та його представника про початок перебігу строку позовної давності для позивача [PERSON] з 22.06.2012 року після повторної реєстрації позивача у спірній квартирі згідно довідки ТОВ «Николаевдомсервис» №1914 від 22 серпня 2016 року є неспроможними, оскільки сам по собі факт реєстрації позивача у спірній квартирі, підтверджений цією довідкою, не є належним доказом того, що в цей момент [PERSON] дізнався або міг дізнатися про порушення його спадкових справ. Інші докази суду надані не були. На підставі викладеного та

Outcome: partial