Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Інституту загальної енергетики НАН України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми та моральної шкоди. Мотивував свої вимоги тим, що 27 січня 2016 року Апеляційним судом міста Києва було ухвалено рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до Інституту загальної енергетики НАН України про стягнення грошової допомоги у зв'язку з виходом на наукову пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та стягнення втраченої вигоди. Відповідно до вказаного рішення суду його позов в межах пред'явленого було задоволено та стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 14881.35 гривень. Позивач зазначає, що він використовуючи своє право вважає, що з відповідача має бути стягнено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, який не було пред'явлено в попередньому спору та по день фактичного розрахунку 19 березня 2016 року, оскільки рішення суду виконане, про що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження 31 березня 2016 року. Позивач надав суду розрахунок відповідно до якого просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 12 червня 2015 року по 19 березня 2016 року у розмірі 49731.17 гривень, з урахуванням уже стягнутої суми у розмірі 14881.35 гривень. Крім того, просить суд стягнути на його користь борг з урахування індексу інфляції, сума якої становить 1129.46 гривень, три проценти річних від простроченої суми, яка становить 686 гривень та моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 18000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що наказом № 061-к3 від 11 червня 2015 року позивача було звільнено за власним бажанням. Рішенням Апеляційного суду міста Києва було ухвалено рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до Інституту загальної енергетики НАН України про стягнення грошової допомоги у зв'язку з виходом на наукову пенсію, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та стягнення втраченої вигоди. Відповідно до вказаного рішення суду позовні вимоги [PERSON] в межах пред'явленого ним було задоволено та стягнуто на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 14881.35 гривень. Суд вважає, що оскільки предметом розгляду в суді не було стягнення суми середнього заробітку за час затримки при звільненні у період з 12 червня 2015 року по день фактичного виконання рішення суду(19 березня 2016 року), то така сума до стягнення пред'явлена правомірно. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року за № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку із положенням статей 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як зазначалося судом вище у даному рішенні, свої зобов'язання відповідач Інститут загальної енергетики НАН України в обсязі 14881.35 гривень виконав 19 березня 2016 року. В той же час вимоги позивача про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки при звільненні у період з 12 червня 2015 року по день фактичного виконання рішення суду є правомірними і повністю узгоджується з висновками Верховного Суду України(постанова № 6-144ц13 від 29.01.2014 року), відповідно до якого не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної палати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12.06.2015 року по 19.03.2016 року становить 254.38грн.(середньоденна) х 254(робочі дні)=64612.52 гривні - 14881.35гривень(стягнуті на підставі рішення суду)=49731.17 гривень. Виходячи з таких міркувань та покладаючи в основу мотивування рішення наданий позивачем розрахунок суд дійшов категоричного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 12 червня 2015 року по 19 березня 2016 року у розмірі 49731.17 гривень. В той же час суд вважає, що правила статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин не застосовуються, у зв'язку з чим вимоги позивача в частині стягнення з відповідача боргу з урахування індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми не підлягають задоволенню. При цьому суд мотивує таку позицію виходячи з тих міркувань, що передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин які регулюються спеціальним законодавством, а відповідно не може поширюватися на трудові правовідносини, оскільки відповідальність за здійснення несвоєчасного розрахунку з працівником передбачена саме спеціальним законом. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В ході судового розгляду позивачем не було надано доказів, які об'єктивно свідчать про те, що винні дії відповідача призвели до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та він був змушений здійснити додаткові зусилля для організації свого життя. Суд вважає, що ці обставини позивачем належно не доведені, а тому позовна вимога в частині відшкодування [PERSON] моральної шкоди не підлягає задоволенню. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Питання про судові витрати вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial