Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про визнання недійсним договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON], стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року в сумі 18900 грн., 3000 грн. моральної шкоди та 189 грн. збитків. Свої вимоги мотивує тим, що у жовтні 2014 року знайшов в інтернеті оголошення відповідача про продаж автомобіля Kia Cerato Mid 2013 за ціною 189000 грн. Зателефонувавши за вказаними контактними номерами телефонів, позивачу надали інформацію що дана пропозиція буде дійсною до 25.10.20І4р. (включно). Проговоривши характеристики даного автомобіля, позивач з представником відповідача узгодив, що ним буде здійснено оплату вартості даного автомобіля у розмірі 70% від ціни, вказаної в оголошенні, а решта суми буде погашена на умовах лізингу, який йому нададуть строком на 6 (шість) місяців. Також позивачу повідомили, що для укладення договору йому необхідно приїхати в Одесу для підписання відповідних документі, а також здійснити до передачі автомобіля передоплату його вартості у розмірі 10%. Приїхавши 25.10.2014р. разом з дружиною в м.Одесу позивач був повідомлений представником відповідача про необхідність негайного здійснення передоплати 10% вартості автомобіля та підписати договір, інакше вартість автомобіля зросте. При цьому представник запевнила позивача, що умови проекту договору повністю відповідають раніше узгодженим ними. Крім цього, позивача запевнили, що автомобіль буде доставлений йому до кінця жовтня і після внесення усієї погодженої суми в розмірі 70% вартості автомобіля. Оскільки у позивача не було достатньо часу для ознайомлення з усіма наданими йому на підпис документами, позивач був змушений повірити представнику відповідача на слово на підписати договір фінансового лізингу №001053 та здійснити вказану представником проплату. Через тиждень, попри досягнуту домовленість відповідач автомобіль позивачу не доставив, в телефонній розмові останньому повідомили про перенесення терміну передачі транспортного засобу, а 06.11.2014р. вказали на обов'язок позивача спочатку проплатити 50 % вартості автомобіля і лише після цього автомобіль буде надано йому в користування. Вважає такі дії відповідача недобросовісними, такими, що ввели позивача як споживача в оману щодо реальних умов, на яких відповідач мав намір продати позивачу автомобіль, а також такими що є підставою для недійсності підписаного позивачем договору №001053 фінансового лізингу від 25.10.2014р. На недобросовісність з боку лізингодавця вказують зокрема п.3.1. договору, де крім моделі предмета лізингу жодних інших характеристик останнього не вказано, а також п.5.4, п.8.3, п.8.15, п.12.5, п.12.11, п.12.12, п.5.1, які вказують на відсутність спрямованості договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Двозначним та незрозумілим на думку позивача є й закріплений у договорі порядок розрахунків між сторонами. Крім цього, договір містить абсолютний дисбаланс прав, обов'язків та відповідальності сторін на шкоду лізингоодержувача, про що свідчить п.4.4.1-п.4.4.3, п.4.3.2, п.4.3.3, п.5.4, п.6.11, п.6.12, п.8.3, п8.13, п.8.15, п.10.2, п.12.4. п.16.3, п.6.9, п.6.10, п.12.1, п.12.2, п.12.3, п.3.5, п.5.3, п.6.4. п.6.7, п.8.7. Договір також містить комплекс умов, які на думку позивача підпадають під перелік несправедливих, зокрема п.6.7, п.8.10, п.8.11, п.12.1, п.12.2, п.12.3, п.12.5, п.12.7, п.12.11, п.12.12, п.8.5. Враховуючи вищенаведене просить визнати договір недійсним, а сплачені на користь відповідача кошти в сумі 18900 грн. повернути позивачу як безпідставно набуті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, скерував на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заперечення, в яких зазначив, що дійсно 25.10.2014р. між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №001053. За умовами договору відповідач зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування автомобіль Kia Cerato Mid 2013, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. При укладенні договору позивач дійсно сплатив 18900 грн. комісійної винагороди за організаційні заходи відповідно до пп.5 п.8.2.1 розділу 8 договору. Договір повністю відповідає вимогам діючого цивільного законодавства України, умови викладені детально і ясно, а тому позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання. Підписавши відповідну заяву позивач підтвердив, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014. Посилання позивача на недобросовісність відповідача, наявність несправедливих умов у договорі є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Враховуючи викладене у письмових запереченнях (а.с.34-43) просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи 25.10.2014 року [PERSON] уклав з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір №001053 фінансового лізингу, предметом якого є придбання та передача на умовах фінансового лізингу у користування транспортного засобу - Kia Cerato. Вартість предмета лізингу визначена в Додатку №1 до даного договору. При цьому лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно умов договору. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою для визнання спірного договору недійсним, позивач вважає, зокрема, невідповідність його умов Закону України «Про захист прав споживачів». Положення Закону України «Про захист прав споживачів» дійсно підлягають застосуванню, оскільки саме цим законом врегульовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, вказаний закон встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту, якщо будуть встановлені відповідні порушення. Разом з тим, як на підставу недійсності договору, посилається на незрозумілість та неоднозначність закріплених у п.8.2 договору розмірів усіх платежів, чим його як споживача введено в оману та порушено принцип добросовісності. Однак, суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки вони спростовуються копією заяви позивача від 25.10.2014 року (а.с.40), з якої вбачається, що останній уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта та примірник договору з додатками. Не можна погодитись і з посиланням позивача, як на підставу для визнання договору недійсним, на неповноту опису у п.3.1 договору предмета лізингу, оскільки самим позивачем подано заяву на отримання фінансового лізингу від 25.10.2014 р. (а.с.41-42), якою останній повідомив про свій намір укласти договір фінансового лізингу, вказав назву, марку, модель предмета лізингу і його вартість. Відповідно до умов договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу. Після виконання позивачем своїх зобов'язань по Додатку № 1 до Договору, відповідач зобов'язується придбати предмет лізингу та згідно з п. 5.1. Договору передати його позивачу. Пунктом 5.5 Договору визначено обов'язок позивача оглянути предмет лізингу в місці поставки протягом 3 (трьох) днів з моменту повідомлення його про адресу місця поставки, після чого сторонами підписується акт приймання-передачі, де зазначаються усі індивідуальні ознаки предмета лізингу. В супереч вимогам ст.60 ЦПК України позивачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження відсутності спрямованості спірного договору на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дана обставина не може бути підтверджена посиланням позивача на передбачені договором право відповідача на розірвання за певних обставин договору та тривалий строк передачі предмета лізингу у користування позивачу. Оскільки відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а вищевказані умови договору вимогам законодавства про захист прав споживачів не суперечать. Необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами є також посилання позивача на дисбаланс прав, обов'язків та відповідальності сторін, так як за договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. З аналізу умов договору не вбачається істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а отже, твердження про завдання шкоди позивачу є безпідставним та не доведеним. Відповідно до положень ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови, які можуть бути несправедливими визначено у ч.3 ст.18 цього Закону, вказаний перелік не є вичерпним. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежем, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір фінансового лізингу №001053 від 25.10.2014 року укладений між сторонами із дотриманням передбачених законодавством вимог, підписаний сторонами. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу №001053 відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» в системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Разом з тим, оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача 18900 грн. як безпідставно набутих, 189 грн. завданих збитків та 3000 грн. моральної шкоди є похідними від вимог про визнання договору недійсним, суд приходить до висновку, що такі задоволенню також не підлягають.

Outcome: dismissed