Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 04.08.2011 року сталася ДТП з вини відповідача, який керував транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль, що належить на праві власності [PERSON] Вартість матеріального збитку становить 19 783 грн. 38 коп. Позивач здійснив регламенту виплату потерпілому [PERSON] в розмірі 15 487 грн. 45 коп., у зв'язку з чим позивач набув права регресної вимоги до відповідача. Також відповідач просить стягнути з відповідача 500 грн. витрат понесених позивачем як компенсацію потерпілому витрат для встановлення розміру збитків, 2000 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертом, який повернувся за закінченням терміну зберігання, про причини неявки відповідач суд не повідомив, будь-яких заяв від нього не надходило. З урахуванням положень ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] 04.08.2011 року близько 00 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим не міг адекватно оцінювати дорожню обстановку та реагувати на її зміну, керуючи автомобілем марки «Фіат Скудо» д.н.з. [NUMBER] порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення з транспортним засобом марки ВАЗ 2109, д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON] При цьому водій [PERSON] порушив вимоги п. 2.5, 10.11 ПДР України, медичний огляд проходити відмовився. У результаті допущених [PERSON] порушень Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль [PERSON] отримав механічні пошкодження. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2011 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 130 ч.1, 124 КУпАП та призначено йому покарання у вигляді 2550 гривень штрафу в дохід держави (а.с.3). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Транспортний засіб ВАЗ 2109, д.н.з. [NUMBER] застраховано у позивача згідно з умовами Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № ВЕ/5436542 від 18 серпня 2010 року (а.с.4). Згідно висновку № 132 автотоварознавчого експертного дослідження з визначення матеріального збитку від 25.08.2011 року вартість матеріального збитку власнику автомобіля [NUMBER] дорівнює 19 783 грн. 38 коп. (а.с.5-7). На відшкодування матеріального збитку, в межах ліміту страхування, позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 15 487 грн. та 500 грн. витрат понесених потерпілим для встановлення розміру збитків, що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с.9). Отже, позивач виконав свої зобов'язання перед страхувальником. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Крім того, таке ж право визначено положеннями чинного законодавства окремо для страхових компаній (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування»), згідно з якими, до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат, переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Відповідно до п.38.1.1(а) ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Згідно ст. 33.1.2. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди». Таким чином до позивача перейшло право зворотної вимоги (регресу) до винної у заподіяних збитках особи, тобто до відповідача. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу, витрат понесених потерпілим для встановлення розміру збитків є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн., то позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач поніс такі витрати. Договір про правову допомогу підтверджує суму витрат на правову допомогу обумовлену сторонами договору, однак не підтверджує факту понесення таких витрат, квитанції чи платіжного доручення про оплату 2000 грн. позивачем суду не надано, тому в задоволенні цієї частини вимоги позивачу слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 993, 1191 ч.1, 1194 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ч. 1 та 4, 61 ч.3, 88 ч.1, 197 ЦПК України,

Outcome: partial