Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач заявила позов до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності, зазначила, що починаючи з 2003 року і по сьогоднішній день, вона відкрито, безперешкодно та безперервно володіє магазином, що розташований по [ADDRESS] За час володіння магазином, вона проводила в ньому капітальні та поточні ремонти. На сьогоднішній день магазин функціонує. Відповідач у справі [PERSON], який офіційно являється власником магазину, ніколи не заперечував проти її володіння магазином. З метою захисту свого цивільного права та інтересу на магазин, вона вимушена звернутись до суду, по скільки не має можливості вирішити даний спір в позасудовому порядку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечує проти їх задоволення. Згідно ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.1 ст.197 ЦПК України - в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позовних вимог. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає до задоволення. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обгрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27,46 ЦПК Украни). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), та і обов'язок із доказування обставини при невизнанні їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Проаналізувавши установлені по справі фактичні обставини, оцінивши надані в силу ст.60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до слідуючого висновку. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є обгрунтованою та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Із показів свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що дійсно позивач з 2003 року відкрито, безперешкодно та безперервно володіє магазином, що розташований по [ADDRESS] З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об»єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Із копії договору купівлі-продажу від 18 червня 2002 року (а.с.10) встановлено, що [PERSON] купив приміщення магазину, що розташований по [ADDRESS], у [PERSON]. Із копії технічного паспорта на магазин (а.с.6) встановлено, що [PERSON] є власником магазину, що розташований по [ADDRESS] Оцінюючи усі докази, що є у справі у їх сукупності, які підтверджені письмовими доказами, суд вважає встановленим, що дійсно [PERSON] відкрито і безперешкодно володіє приміщенням магазину по [ADDRESS] Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Зі змісту наведеної норми вбачається, що визнання права власності в порядку набувальної давності можливо лише за наявності необхідних умов, таких як: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Також важливою складовою є відсутність власника майна, або якщо власник такого майна невідомий. Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном. Особи, що мають право на придбання права власності на майно за набувальною давністю, мають бути незаконними добросовісними володільцями цього майна протягом установленого законом строку. Володілець є добросовісним, якщо він не знав і не міг знати про те, що ця річ належить іншій особі. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п»яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, які визнані сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, ніхто за цей час не заявляє до неї вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи ту обставину, що позивач не має можливості в позасудовому порядку реалізувати свої права на приміщення магазину, який розташований по [ADDRESS], крім того, обставини справи визнані сторонами, і в порядку ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, суд вважає доведеними обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються не тільки на випадки, коли володіння майном почалося від 1 січня 2004 року, і відповідно до ст. 344 ЦК України щодо нерухомого майна триває протягом десяти років, а щодо рухомого майна - протягом п'яти років. Згідно із ст. 8 Прикінцевих та перехідних положень ці правила про набувальну давність можуть поширюватися також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто відлік цього строку може починатися з 1 січня 2001 року. З урахування наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову у повному обсязі. Вимог про відшкодування з відповідача судових витрат, понесених при зверненні до суду, позивачем не заявлено, у звязку з чим,

Outcome: approved