Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради в особі уповноваженого представника у жовті 2017 року звернувся до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні позивача: Харківська міська рада про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Вимоги позову обґрунтовує тим, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого Департаментом ДАБІ у Харківській області від 15.03.2017 №ХК 142170732291, [PERSON] та [PERSON] є замовниками реконструкції квартири [ADDRESS] . З урахуванням положень Закону №3038-VІ відповідач є замовником реконструкції об`єкта будівництва, а отже, на [PERSON] та [PERSON] , як на замовників поширюється дія Закону №3038- VІ, а проведені відповідачами роботи з реконструкції квартири [ADDRESS] , є такими будівельними роботами, за якими існує обов`язок з укладення відповідного договору. На дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкта [PERSON] та [PERSON] не виконали покладеного на них Законом №3038-VІ обов`язку щодо укладення договору про пайову участь і не звернулись до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із заявою з приводу укладення такого договору. Листом управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 11.04.2017 року № -246/0/114-17 направлено .і відповідачів для розгляду та підписання два оригінали договору про пайову участь у з розвитку інфраструктури м. Харкова. Відповіді на зазначені листи, підписаного договору або протоколу розбіжностей до нього від [PERSON] чи [PERSON] , а ні до Департаменту економіки комунального майна, а ні до Харківської міської ради не надходило. Ухилення відповідачів від укладення договору про пайову участь є порушенням зобов`язання, прямо передбаченого чинним законодавством. Такою відмовою відповідач порушує права та інтереси територіальної громади міста Харкова на отримання коштів пайової участі на розвиток створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова. Просить суд позов задовольнити, визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між [PERSON] та [PERSON] та Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради у запропонованій позивачем редакції. Представник позивача Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради - Романенко Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду письмові пояснення, згідно яких просить суд розглянути справу без участі третьої особи, позовні вимоги Департаменту задовольнити у повному обсязі, адже ухилення замовника від укладення договору пайової участі до прийняття об`єкту нерухомого майна до експлуатації, є порушенням зобов`язань та вимог, які прямо передбачені Законом, приписи статті 40 якого є імперативними та підлягають обов`язковому виконанню замовниками будівництва. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 15.03.2017 №ХК 142170732291, [PERSON] та [PERSON] є замовниками реконструкції квартири [ADDRESS] , під нежитлові приміщення (офісні), код 1220.9, категорія складності ІІ (а. с. 16-19). 11.04.2017 року Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] з пропозицією про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова при реконструкції квартири [ADDRESS] на підставі статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та у відповідності до Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року №804 (а. с. 13). Також матеріали справи містять договір №248-17/3 про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова та розрахунок величини пайової участі [PERSON] , [PERSON] при реконструкції квартири [ADDRESS] , згідно якого розмір пайової участі становить 97270, 57 грн. (а.с.14-15) Стороною позивача до матеріалів справи додано копію рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.05.2013 року №319 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 року №804 «Про пайову участь замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова» (а. с. 69-72). Тобто, у справі, яка розглядається, договір про пайову участь замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту в добровільному порядку сторонами не укладено. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі з вимогами про визнання укладеним вказаного договору. Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, необхідною умовою для укладення договору за рішенням суду є наявність відповідної вказівки закону на обов`язковість укладення певного договору, а застосуванню до таких спорів підлягає законодавство, яке є чинним на момент виникнення переддоговірного спору та його вирішення в судовому порядку. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт. За змістом статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником є фізична або юридична особа, що має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому законодавством порядку відповідну заяву. Відповідно до статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» під забудовою території слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій. Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на момент прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина третя статі 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін (частина дев`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Водночас, з 01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими виключено статтю 40 із Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Тобто, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Нормами статті 5 Цивільного кодексу України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, якщо акт цивільного законодавства, що регулював цивільні відносини, втратив чинність, новий нормативно-правовий акт з моменту набрання ним чинності застосовується до юридичних фактів цивільного права та породжуваних ними цивільних прав і обов`язків. Аналогічні висновки щодо застосування статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» при вирішення спору про укладення договору про пайову участь викладено у постановах Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №909/1143/19, від 30 вересня 2020 року у справі №904/4442/19, від 13 січня 2020 року у справі №922/267/20, від 04 лютого 2021 року у справі №904/2468/19, від 23 березня 2021 року у справі № 904/454/18, від 27 травня 2021 року у справі №201/14195/18. Станом на час розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, а суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає статті 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 910/6996/19. Крім того, суд зауважує, що пунктом 1.7. Порядку № 989 передбачено перелік підстав, за наявності яких пайова участь не сплачується. Однією з таких підстав є реконструкції квартир у багатоквартирних чи одноквартирних індивідуальних (садибних) житлових будинках (прибудова, надбудова, об`єднання тощо), нежитлових приміщень під житлові квартири, якщо після проведення будівельних робіт загальна площа об`єкта, який приймається в експлуатацію єдиним дозвільним документом, не перевищує 300 кв. м., у разі якщо замовником є фізична особа. Згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 15.03.2017 №ХК 142170732291, відповідачі є фізичними особами та є замовниками реконструкції квартири [ADDRESS] , із загальною площею об`єкта 49, 9 кв. м. За таких обставин на відповідачів не покладено обов`язку укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова та сплати коштів за пайову участь. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання договору укладеним, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку, що оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, та обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, підстави для ухвалення рішення про задоволення позову відсутні. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: dismissed