Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» та [PERSON] про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати у зв'язку із затримкою термінів її виплати та виплати компенсації відповідно умовам контракту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 23 жовтня 2013 року працював в ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» та обіймав посаду помічника директора. Згідно наказу про припинення трудового договору № 27-к від 13 червня 2014 року він звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, починаючи з дня звільнення відповідач затримує йому виплату розрахунку при звільненні у сумі 45 786,50 грн. Крім того, оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив заробітну плату, то відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13 червня 2014 року по день звернення до суду з позовною заявою, що складає 45 місяців, а саме на загальну суму 171 000 грн. Також відповідач зобов'язаний виплатити йому 185 035 грн. поворотної фінансової допомоги, що передбачена однойменним Договором № 1/12-13 від 31 грудня 2013 року, а також 200 000 грн. компенсаційних виплат, що передбачені контрактом № 112-к від 23 жовтня 2013 року за дострокове припинення контракту з незалежних від нього причин. На підставі наведеного позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідача 601 821,50 грн. Представники ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» Перевозчиков О.В. та Зацаринний А.А. у судовому засідання позов визнали, про що також останній як директор товариства подав письмову заяву. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак у поданій позовній заяві просить розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі наказу № 112-к від 23 жовтня 2013 року був прийнятий до ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» на посаду помічника керівника підприємства на повний робочий час 8 годин (40 годин на тиждень) з 23 жовтня 2013 року з посадовим окладом 3 800 грн. (а. с. 6). 13 червня 2014 року [PERSON] був звільнений з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, що підтверджується наказом ПАТ «Машинобудівний завод «Тиса» від 13 червня 2014 року (а. с. 5). У день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку. Звернувшись до суду з даним позовом, [PERSON] посилається на те, що при звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України, зокрема не виплачено заробітну плату, що в свою чергу є підставою для нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За змістом частини першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлено, що загальна заборгованість по заробітній платі відповідача ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» перед позивачем починаючи з дня звільнення по 22 березня 2018 року становить 45 786,50 грн., що підтверджено довідкою № 3/03-18 про заборгованість по заробітній платі від 22 березня 2018 року (а. с. 3). Відповідно до наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 13 червня 2014 року по день звернення до суду з позовною заявою, що складає 45 місяців, становить 171 000 грн. (3 800 грн. (середньомісячна заробітна плата) ? 45 місяців), що узгоджується та відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку підлягають стягненню на користь позивача. Крім цього встановлено, що 23 жовтня 2013 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» було підписано контракт з працівником № 112-к, з п.1.1. якого вбачається, що цей контракт є строковим трудовим договором, на підставі якого виникають трудові відносини між працівником і підприємством. З п. 4.4. вказаного договору вбачається, що у разі дострокового звільнення працівника (незалежно від причин) до закінчення дії контракту (дострокового припинення або розірвання контракту) працівнику виплачується одноразова компенсація за звільнення у розмірі 200 000 грн. (а. с. 7, зворот). Також 31 грудня 2013 року між вказаними сторонами, які у свою чергу діють відповідно як Засновник та Підприємство, було укладено Договір № 1/12-13 про надання поворотної фінансової допомоги (далі - Договір), за яким Засновник надає Підприємству поворотну фінансову допомогу, а Підприємство зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором. Так, згідно п. п. 2.1., 3.1. Договору поворотна фінансова допомога надається частинами у національній валюті України в межах суми 200 000 грн. без ПДВ, перша частина якої у розмірі 40 000 грн. надається Засновником не пізніше через 10 робочих днів з дати підписання Договору. Вказана допомога підлягає поверненню за вимогою Засновника, але не пізніше дати закінчення Договору, 31 грудня 2014 року (а. с. 8, зворот). Оскільки вказане підтверджується належними і допустимими доказами, ґрунтується на відповідних розрахунках, які не спростовані відповідачем, тому суми одноразової компенсації за звільнення та поворотної фінансової допомоги також підлягають стягненню з відповідача ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» на користь [PERSON] Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Відповідно до п. 1.1. Договору поруки від 01 липня 2014 року поручитель [PERSON] зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань по виплаті заробітної плати, поворотної матеріальної допомоги та інших боргів боржника ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА», що виникли з Контракту з працівником № 112-к від 23 жовтня 2013 року, Договору про надання поворотної матеріальної допомоги від 31 грудня 2013 року та інших зобов'язань (компенсації у зв'язку із звільненням, виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та інш. (далі - зобов'язання за Договорами), які були укладені між Кредитором та Боржником в чітко визначеному розмірі поруки 100 (сто) грн. (а. с. 9). Зазначений Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє на протязі трьох років, окрім випадків, визначених в ст. 559 ЦК України (п. 6.1. Договору поруки). Згідно ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Встановивши, що договір поруки, укладений між поручителем [PERSON] та [PERSON] 01 липня 2014 року діяв протягом трьох років та припинив свою дію 02 липня 2017 року, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення суми грошових коштів у розмірі 100 грн. з відповідача [PERSON] як поручителя. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial