Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом та з заявою про зміну предмету позову до [PERSON], 3-тя особа Головне управління Державно міграційної служби України в Харківській області про позбавлення права користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], відповідача [PERSON] було зареєстровано за вказаною адресою, однак в 2000 році відповідач [PERSON] переїхав до [PERSON] Федерації, у віці 14 років отримав паспорт громадянина [PERSON] Федерації та на даний час мешкає на території зазначеної держави. Звернувшись до органів Дзержинського відділу реєстрації про виписку [PERSON] їй було відмовлено оскільки останній не має паспорта громадянина України хоча сам відповідач бажає знятись з реєстрації. Позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням за адресою м. Харків, пр. Перемоги, б. 66-К, кВ. 84, оскільки він за даною адресою не мешкає, комунальні послуги не сплачує, а також не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення, пояснивши суду, що відповідач дійсно не мешкає в квартирі, яка належить [PERSON], оскільки є громадянином [PERSON] Федерації та, окрім того, останній жодного дня в даній квартирі не проживав. Вислухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими , що не підлягають задоволенню,виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встанловлених ст.61 ЦПК України згідно до якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Ч.1ст.58 ЦПК України передбачено порядок визнання доказів належними. Ч.2ст.59 ЦК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вирішуючи питання про характер порушенного права позивача, підлягає встановленню факт наявності у позивача права власності на квартиру [ADDRESS]. Позивачем [PERSON] надано суду ксерокопію свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS]. \~Відповідно до Закону від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-ІV) об'єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст. 5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл. 28 ЦК України . Обєкти житлової нерухомості поділяються на такі типи: житловий будинок, житловий будинок садибного типу, прибудова до житлового будинку, квартира, котедж, кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах, садовий і дачний будинки.Окрім того,даним Законом встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на зазначене, надана позивачем ксерокопія свідоцтва про право власності на нерухоме майно не може бути визнана судом належним доказом у розумінні положень ч.1ст.58 ЦК України ч.2ст.59 ЦК України, який підтверджує факт володіння позивачем данною квартирою, тобто, наявного права власності на житло позивача, яке може бути порушене та підлягає захисту. Інших доказів , підтверджуючих факт володіння позивачем данною квартирою суду не надано. Обставини володіння позивачем [PERSON] квартирою 84 будинку 66-К по пр. Перемоги в м. Харкові не можуть бути такими, що визнані відповідачем у розумінні положень ст.61 ЦПК України, оскільки повинні бути доведені належними доказами, а саме, оригіналом правовстановлючих документів на квартиру або належним чином завіреної копії. Таким чином, посилання представника відповідача на положення ч.4 ст.174 ЦПК України про наявність підстав для задоволення позову у зв*язку з визнанням обставин відповідачем не є прийнятними, оскільки у зв*язку з не з*ясуванням дійсних власників вищезазначеної квартири таке визнання позову суперечить закону та може порушувати права інших осіб. Окрім того,як заявлено в судовому засіданні представником відповідача, останній в квартирі [ADDRESS] жодного дня не проживав та не проживає, а є тільки зареєстрованим в ній. Відповідно до роз*яснень, наданих у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддявід 1 листопада 1996 року N 9\~ при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Виходячи з огляду на вищезазначене, визнання обставин відповідачем, що останній не проживав у спірній квартирі жодного дня, при визначенні характеру спірних правовідносин суд приходить до висновку, що фактично спору між сторонами не існує. Документів, підтверджуючих придбання останнім права на користування даною квартирою або посилань на законодавство, яке дає підстави вважати [PERSON] таким, що має право на користування такою квартирою, в позові не наведено. Наявність реєстрації в квартирі є відмінною від виникнення права на користування приміщенням, яке встановлюється на підставі сервітуту та за таких обставин реєстрація [PERSON] у квартирі не може свідчити про набуття ним права на користування спірним приміщенням. Ч.1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних,або оспорюваних прав. З огляду на положення вищезазначеної норми закону та , як вказала у своєму позові позивач [PERSON], вона зверталась до реєстраційної служби про скасування реєстрації відповідача, однак, їй було відмовлено з тих підстав, що останній не має документу, який посвідчує його особистість, що підтверджує відсутність спору між позивачем [PERSON] та [PERSON]. За таких обставин, суд приходить до висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а також не підтвердження певними доказами наявність права власності позивача на квартиру, набуття [PERSON] права на користування приміщенням, якого його позивач просить позбавити, що позбавляє суд вважати підставами для задоволення позову- визнання позову відповідачем на підставі ст.174 ЦПК України оскільки таке протиречить закону . Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Посилання позивача у позові на положення ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України як підстави для втрати права користування житлом є недоречним так як дані положення не підлягають застосуванню оскільки регулюють правовідносини з користування житлом в будинках державної та комунальної власності. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, які були надані ним в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed