Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON]. В уточнених позовних вимогах [PERSON] просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частини квартири№8 в будинку №4 по вулиці Сніжній у місті Львові та встановити порядок користування даною квартирою В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що наказом №2016-Ж-Г від 14.09.2009 року Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради зазначена квартира передана у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі наказу видано свідоцтво про право власності на дану квартиру. Проте на даний час право власності на квартиру не зареєстроване, що підтверджується відповідною довідкою з ЛОКП «БТІ та ЕО». Позивач бажає мати можливість розпоряджатись своєю часткою в квартирі, тому просить суд визнати його право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Крім цього, позивач просить встановити порядок користування спільним майном з відповідачами. Мотивує тим, що співвласники квартири спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, різні сім'ї та вправі на власний розсуд користуватись своєю власністю та зобов'язані утримувати майно, яке їм належить. Позивач зазначає, що житлова площа квартири становить 48,9 кв.м., то 1/4 частка від цієї площі становить 12, 23 кв.м. Загальна площа квартири становить 66,3 кв.м., то 1/4 частка від цієї площі становить 16,58 кв.м. Тому просить виділити йому у користування кімнату з найменшою площею 12, 9 кв., інші кімнати з площами 16,0 кв.м. та 20 кв.м. виділити відповідачам. Кімнати загального користування позивач просить залишити у спільному користуванні всіх співвласників. У даній справі заходи забезпечення доказів та забезпечення позову судом не застосовувалися. Провадження у справі ухвалою суду від 13.03.2017 року зупинялося на період проведення будівельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 07.08.2017 р. провадження по справі відновлено. Представниками відповідачів 02.02.2018 р. заявлялось клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення цивільних справ №461/7594/17 про визнання виникнення права власності на нерухоме майно недійсним та №461/551/18 про визнання частково недійсними та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтв про право власності на нерухоме майно. Суд в задоволенні клопотання відмовив за безпідставністю. Відповідачем [PERSON] 22.03.2018 року заявлявся відвід головуючому судді Радченку В.Є. Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицького В.В. від 26.03.2018 р. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючому судді Радченку В.Є. у справі №461/8154/16-ц. 03.05.2018 р. через канцелярію суду поступила заява відповідача [PERSON] про зупинення провадження в даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі №461/2202/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсними та часткове скасування наказу, частково недійсним та часткове скасування свідоцтва про право власності. Суд в задоволенні клопотання відмовив за безпідставністю. Позивач в судове засідання не прибув. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка про отримання рекомендованого поштового відправлення. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Надали аналогічні пояснення викладенні у позові. Просили позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 09.03.2017 року позов визнали частково. Зазначили, що квартира дійсно приватизована на чотирьох осіб, тому не заперечили проти визнання за позивачем 1/4 частки в спільній квартирі. В наявних в матеріалах справи письмових запереченнях зазначили, що у квартирі постійно проживають лише вони, відповідачі по справі. Зазначили, що саме вони зробили ремонт у квартирі, затративши значні особисті кошти. Заперечили проти виділення позивачу кімнати 8-8 площею 12,9 кв.м., оскільки вона не є ізольованою. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні 09.03.2017 року не заперечила проти визнання за позивачем 1/4 частки в квартирі [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON], [PERSON], в судове засідання, що було призначене на 04.05.2018 р. не прибув. Через канцелярію суду поступила заява [PERSON]про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому засіданні. Судом враховано, що розгляд даної справи уже відкладався попередньо за клопотаннями представника відповідача [PERSON], до клопотання не долучено копії повістки чи повідомлення, які дійсно могли б підтверджувати зайнятість адвоката в іншому судовому засіданні. Представник на власний розсуд визначає пріорітет судових справ та самостійно вирішує в яке саме судове засідання з'явитись. На думку суду, представник відповідача [PERSON] мав можливість з'явитись в судове засідання з розгляду даної справи, а в іншій справі заявити клопотання про відкладення судового засідання. При цьому суд наголошує, що права відповідача [PERSON], інтереси якої представляє адвокат [PERSON], жодним чином судом не порушуються, оскільки в судовому засіданні бере участь інший представник [PERSON] [PERSON] Тому суд ухвалив продовжити розгляд справи за відсутності представника відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON], [PERSON], проти задоволення позову заперечила. Надала пояснення, в яких зазначила, що позивач у спірній квартирі не проживає, тому вимога про встановлення порядку користування квартирою є безпідставною. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] зазначив, що підтверджує зазначену у висновку експертизи вартість квартири. Відображений у висновку експертизи варіант користування квартирою єдиний підходящий, єдиний правильний варіант і по площі і по дверних прорізах. Заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідачів та представників відповідачів, врахувавши пояснення експерта та висновки експертизи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наказу №2016-Ж-Г від 14.09.2009 року Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради передано у власність громадян квартири згідно з додатком, а відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району оформити та наказано видати свідоцтва про право власності відповідно до даного наказу (а.с.51, зв.). Згідно з додатком до вищевказаного наказу, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] передається у спільну сумісну власність трикімнатна квартира за адресою : [ADDRESS] (а.с.52). В копії свідоцтва про право власності на квартиру №Г-29677 від 14.09.2009 р. зазначено, що квартира за адресою : [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 5, 114). Ч.1.ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з п.3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку не зареєстроване. Це підтверджується копією відповіді директора ОКП «БТІ та ЕО» №3893 від 17.11.2016 р., в якій зазначено, що згідно архівних даних станом на 29.12.2012 р. державна реєстрація права власності на дану квартиру в БТІ не здійснювалась (а.с.53). В копії інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №105637160 від 29.11.2017 року, права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за адресою м.Львів, вул. Сніжна, будинок 4 - відсутні (а.с.189). Відповідно до\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~приватизація державного житлового фонду\~\~здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами,\~\~\~\~організаціями,\~\~\~\~установами,\~\~ у\~\~ повному господарському\~\~ віданні\~\~або\~\~оперативному\~\~управлінні\~\~яких знаходиться державний житловий фонд. Передача\~\~квартир\~\~(будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають\~\~у\~\~цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку,\~\~в\~\~тому\~\~числі\~\~тимчасово\~\~відсутніх, за якими зберігається\~\~право\~на\~\~житло,\~\~з\~\~ обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Пунктом 1.5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого\~Наказом МЮУ №7/5 від 07.02.2002 року\~(далі - Положення), в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що обов'язковій державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб. Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об'єкт (п.1.7 Положення). Частиною 7\~статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора, у випадках передбачених цим законом. Тобто, квартира за адресою : [ADDRESS] не була зареєстрована власниками в органах приватизації, функції яких у 2009 році виконували реєстратори БТІ, незважаючи на те, що така реєстрація є обов'язковою. З метою захисту прав позивача, суд вважає, що позовні вимоги є підставними і слід визнати за позивачем [PERSON]. право власності на 1/4 частини в квартирі [ADDRESS]. Іншим способом захистити права позивача, у якого було волевиявлення та згода на приватизацію квартири, неможливо. Така думка суду узгоджується з правовим висновком Верховного суду України в справі №6-127цс13( а.с. 228-229). Згідно з цим правовим висновком «реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору». «ВСУ зробив висновок, відповідно до якого при вирішенні зазначеної категорії справ має значення наявність у сторони договору волі на його укладення на момент досягнення з іншою стороною договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент державної реєстрації цього договору». Згідно з технічним паспортом на приватизовану квартиру, квартира №8 у м. Львові, вул. Сніжна, 4 розташована на 2-му поверсі 3-х поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 48,9кв.м., в тому числі 1-ша кімната 16,0кв.м., 2-га кімната 20,0кв.м., 3-я кімната 12,9 кв.м., кухні площею 5,3кв.м., ванною кімнати площею 2,9 кв.м., вбиральні (сполученої) 2,9кв.м., коридору 3,3; 4,3кв.м., вбудованої шафи 1,6кв.м., загальна площа квартири складає 66,3кв.м. (а.с.54). Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки №6019 від 07.12.2016 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], співвласник квартири [PERSON] помер (а.с 9). Відповідно до копії акту ЛКП «Старий Львів» від 307.12.2015 року в кв. 8 буд. 4 на вул. Сніжній у м. Львові зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] (а.с.35). Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України \~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст.383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» роз'яснив, що, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372, ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.. Частини 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачають, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. В судовому засіданні зясовано, що між сторонами існує спір про користування квартирою №8 у м. Львові по вул. Сніжна буд.4. При визначенні порядку користування спільною квартирою суд враховує висновок №1783/1784 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 30.06.2017 року (а.с.125- 132) та надані в судовому засіданні покази експерта. З врахуванням висновків експертизи, суд вважає за необхідне визначити наступний порядок користування квартирою за адресою: м. Львів, вул. Сніжна, 4/8 наступним чином: Виділити [PERSON] в користування житлову кімнату під літ. 8-8 площею 12, 3 кв. м.; Виділити [PERSON] та [PERSON] в користування житлову кімнату під літ. 8-3 площею 17,2 кв. м. та житлову кімнату під літ. 8-4 площею 21,5 кв.м. Всі інші приміщення квартири загальною площею 19, 0 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Сніжна, 4/8 ( коридори під літ. 8-1 площею 3,3 кв.м. та під літ. 8-2 площею 5, 1 кв.м., кухню під літ. 8-5 площею 5,9 кв.м., ванну кімнату під літ. 8-6 площею 3, 3 кв.м., кладову під літ. 8-7 пл.1, 4 кв.м. ) залишити у загальному користуванні. Таким чином, суд приходить до висновку, що такий виділ сторонам в окреме самостійне користування відокремлених жилих кімнат не обмежує та не порушує права жодного із співвласників. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову у частині визначення порядку користування жилим приміщенням. Щодо розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Як вбачається з висновку №1783/1784 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 30.06.2017 року, дійсна ринкова вартість квартири №8 житлового будинку по вулиці Сніжній, 4 у м. Львові становить 637984,0 грн. Відтак, вартість 1/4 частина квартири становить 637984,0 грн.: 4 = 159496 грн. Тобто, ціна позовної вимоги про визнання права власності на 1/4 частки квартири становить 159496 грн., відповідно 1% від ціни позову становить 1594,96 грн. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позову немайнового характеру фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З урахуванням встановленого законом розміру мінімальної заробітної плати на 2016 рік ( позивач звернувся з даним позовом 12.12.2016 р.), ставка судового збору за подання позову з вимогою немайнового характеру, становить: 1378 грн. х 0,4 = 551,20 грн. Відтак, за позовну вимогу про встановлення порядку користування квартирою позивач мав сплатити 551,20 грн. Ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Тобто, за подання даного позову [PERSON] слід було сплатити 1594,96 грн. (за 1 вимогу майнового характеру щодо визнання права власності) + 551, 20 грн. (за 1 вимогу немайнового характеру щодо встановлення порядку користування житловою квартирою) = 2146,16 грн. Судом встановлено, що позивач [PERSON] за подання даного позову оплатив судовий збір в розмірі 5068,40 грн. ( квитанцією №23 від 9.12.2016 р. 551, 20 грн, квитанцією №36 від 26.12.2016 р. 551, 20 грн., квитанцією №11 від 09.02.2017 р. 3966 грн.) Тому різниця між 5068,40 грн. (сплаченою сумою судового збору) та 2146,16 грн. (сумою, що підлягала оплаті за подання даного позову) становить 2922,30 грн. (5068,40 2146,16 = 2922,30). Тобто, саме 2922,30 грн. підлягають поверненню позивачу [PERSON] як переплачена сума судового збору. Ч.1, п.1 ч.2\~ст. 141 ЦПК України, \~судовий збір \~та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладається на відповідача. Тому сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2146, 16 грн. та сплачені позивачем 4333 грн. за проведення експертизи, а разом 2146,16 грн. + 4333 грн. = 6479,16 грн. підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів в рівних частках, тобто по 3239,58 грн. з кожного.

Outcome: approved