Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивує тим, що з 29.07.2016 року працював у ПП [PERSON] на посаді виконавця робіт. Відповідно до наказу № 3 від 06.09.2016 року його було звільнено з посади за власним бажання. При звільненні з роботи відповідач не виплатив йому заробітну плату, яка за період з 29.07.2016 року по 06.09.2017 року становить 5000 грн., посилаючись на те, що він на посаді відпрацював незначний період часу. Просить суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 5000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 1000 грн. В судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги, просив суд стягнути в його користь заробітну плату в сумі 4\~000 грн. та компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату по день розгляду справи в розмірі 7\~382 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку часників судового розгляду, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, у викладеній позовній заяві від 13 вересня 2016 року позивач зазначив, що з відповідача слід стягнути 5000 грн. невиплаченої заробітної плати та 1000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні. У заяві про збільшення позовних вимог позивач просить стягнути в його користь 4\~000 грн. невиплаченої заробітної плати та 7382 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахункових при звільненні. При цьому позивач сам визначив, що його середній заробіток становить 1378 грн. і провів відповідний розрахунок компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату станом на 17.02.2017 року за 5 місяців та 10 днів, яка становить 7382 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач працював у ПП [PERSON] на посаді виконавця робіт з 29 липня 2016 року по 06 вересня 2016 року , тобто, 1 місяць та 5 днів. Середньомісячний заробіток позивача за його твердженням становить 1378 грн. Середньоденний заробіток становить (1378:22 робочі дні в серпні 2016 року = 62 грн. 63 коп.). Тобто, невиплачена заробітна плата становить 1378 + 313 грн. 15 коп. = 1691 грн. 15 коп., де 1378 середньомісячна заробітна плата, 313 грн. 15 коп. середній заробіток за 5 днів. Таким чином, вимога щодо стягнення невиплаченої заробітної плати підлягає до часткового задоволення в сумі 1691 грн. 15 коп. Як передбачено ст.ст. 94, 115 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Судом не приймається до уваги твердження відповідача про те, що заробітна плата виплачена позивачу в повному обємі та ним було здійснено відповідні відрахування відповідно до доданих відомостей, так як у них відсутні підписи позивача про її отримання. Доводи відповідача про те, що заробітна плата фактично була виплачена іншими доказами не підтверджується. Пояснення свідка [PERSON], що йому заробітну плату видавали на руки і він у відомості не ставив підпису не свідчить проте, що позивач отримував належну йому заробітну плату. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після сплати боргу по заробітній платі в рамках виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Проведені позивачем розрахунки щодо розміру належних йому сум здійснені без відрахувань обовязкових платежів з належних до виплати сум. На підставі наведеного та

Outcome: partial