Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив стягнути на його користь з останньої аванс у сумі 78 000 грн., а також понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Кіровоградською міською радою 20.07.2011 року, він, а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Оскільки шлюб з відповідачем розірваний, вона разом з дітьми проживає в квартирі [ADDRESS] в квартирі [ADDRESS] проживає він та його нова родина. Вказує, що намагаючись вирішити питання щодо поділу спільного майна він домовився в усній формі з відповідачем про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу ѕ частки квартири, що є у спільній частковій власності. Відповідач запропонувала самостійно здійснити оцінку об`єкту нерухомого майна та отримати дозвіл Служби у справах дітей Виконавчого комітету Міської ради міста Кропивницького на відчуження часток належних дітям. 02.09.2016 року він в присутності свідка передав відповідачеві 78 000,00 грн. авансу за ѕ частки квартири, про що останньою була складена відповідна розписка. Коли передавалися кошти, вони домовилися, що після підготовки всіх необхідних документів, між ними буде укладений відповідний договір купівлі-продажу у найкоротші строки, проте, до цього часу відповідач так і не відчужила на його ім`я належну їй та дітям ѕ частки квартири. Отримані нею кошти відповідач також повертати відмовляється. Він неодноразово звертався до відповідача як в усній, так і в письмовій формі про виконання зобов`язання, але вона ухилялась і ухиляється від виконання та не повертає аванс, тобто безпідставно відмовилась від виконання договору. Зазначає, що у вказаній розписці не визначено, що сума, передана відповідачеві, є завдатком, відповідно вказані кошти є авансом, що виконували функцію попередньої оплати за продаж в майбутньому ѕ часток нерухомого майна і мають бути повернуті. Посилаючись на вказані обставини, вимоги діючого законодавства, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснивши, що при купівлі квартири, в якій наразі проживає відповідач, вона позичала кошти у сторонніх людей. Для подальших розрахунків з кредиторами вона почала вимагати від нього кошти за половину вартості квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності. В травні 2016 року він дав відповідачці 25 000 грн. У вересні 2016 року вони спільно пішли до нотаріуса, щоб оформити передачу коштів та вирішити питання укладення договору купівлі-продажу. Нотаріусом було роз`яснено про необхідність отримання дозволу органів опіки на вчинення правочину щодо часток дітей. При передачі залишку коштів у розмірі 53 000 грн., відповідачкою було складено розписку, яку вона писала як вважала за потрібне. Ціна не погоджувалась, вона не знала вартість квартири. Після написання розписки вони спільно звернулися до органів опіки де отримали перелік документів необхідних для надання відповідного дозволу. Після отримання даного переліку відповідач категорично відмовилась від переоформлення квартири на його ім`я за частку якої отримала кошти. Повернути отримані кошти також відмовляється. На запитання учасників справи позивач додатково пояснив, що існували домовленості по укладенню договору купівлі продажу ј частки квартири яка належить відповідачу, а не ѕ частки як зазначено в позові. Ціна вартості частки квартири між ними не погоджувалася, оскільки відповідачка постійно її змінювала. Він самостійно замовив звіт щодо ринкової вартості квартири, однак дана оцінка також не влаштувала відповідача. На його пропозицію замовити інший звіт відповідач відмовилась. Пояснення щодо змісту розписки в частині отримання коштів відповідачем за частки дітей у випадку дійсності намірів щодо продажу ј частки квартири позивач не надав. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Пояснила, що будь-які домовленості з позивачем щодо продажу (чи то ј частки квартири чи ѕ частки) між сторонами не досягалися. В квартирі, яка є об`єктом права спільної часткової власності, проживає позивач та його нова родина, інші співвласники житлом не користуються. Під час написання власноручно розписки 02.09.2016 року відповідач вклала в її зміст оплату за квартиру (її частки і частки дітей) як плату за користування спільною квартирою, якою співвласники в силу життєвих обставин не користуються. Вказувала, що питання стягнення грошових коштів у розмірі 78 000,00 грн. на підставі розписки від 02.09.2016 вже було предметом судового розгляду у цивільній справі № 405/3877/17, яка знаходилася в провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда. В даній справі містяться пояснення інших співвласників, що частина грошових коштів отриманих відповідачем є їх особистою власністю і що ці кошти позивач відшкодував їм як компенсацію за користування квартирою. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] позовну заяву не визнав, надав суду пояснення в яких зазначив, що 02.09.2016 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 78 000,00 грн., в рахунок оплати за квартиру - за частки відповідача та часток третіх осіб. Грошові кошти в розмірі 26 000,00 грн. (1/3 частка від 78 000,00 грн.) отримані в рахунок частки в квартирі передані йому відповідачем та є його власними коштами. Третя особа [PERSON] , від імені якого діє його законний представник [PERSON] в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторонам та третім особам на праві приватної спільної часткової власності у рівних частках, по 1/4 частині кожному, належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.07.2011 року (а.с.10). 23.09.2016 року відповідачем [PERSON] була написана розписка, відповідно до тексту якої відповідач отримала від позивача [PERSON] кошти в сумі 78 000,00 (сімдесят вісім тисяч гривень 00 коп.) в рахунок оплати за квартиру. Також в розписці зазначено, що кошти отримані за частку відповідача та частки дітей - [PERSON] та [PERSON] . Розписка засвідчена підписом свідка - [PERSON] і містить підписи [PERSON] та [PERSON] . Факт передачі частинами та отримання грошових коштів в загальній сумі 78 000,00 грн. на підставі розписки сторонами не заперечувався, а тому вважається судом встановленим. Позивачем правова природа отриманих коштів відповідачем визначена як аванс за продаж в майбутньому ѕ частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.11, ч. ч. 1,2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Надаючи правову оцінку змісту розписки, а також підставам та предмету позову суд враховує, що загальні положення про «Поняття та умови договору» закріплені в Главі 52 розділу ІІ Цивільного кодексу України, а положення щодо окремих видів зобов`язань (в тому числі купівлі - продажу) закріплені в розділі ІІІ Цивільного кодексу України. Нормами 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засад свободи договору статті 6, 627, ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Суд враховує, що при застосуванні зазначених норм слід виходити з того, що документ, який відповідає вимогам частини першої статті 635 ЦК України, є попереднім договором, незалежно від його назви, навіть якщо сторони визначили його як договір про наміри, протокол про наміри, тощо. Такий попередній договір створює для сторін юридичні наслідки. Якщо ж документ, названий сторонами попереднім договором, не відповідає вимогам частини першої статті 635 ЦК України, то він не є попереднім договором, хоча б він і містив наміри сторін в тому числі по їх укладенню в майбутньому правочину. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Істотною умовою договору купівлі-продажу крім предмету є - ціна, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ (ст. 691 ЦК України) і встановлюється в договорі за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 ЦК України) . За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з вимогами ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами. Із змісту розписки встановлено, що грошові кошти отримані відповідачем в рахунок оплати за квартиру (її частки і частки дітей). Суд приходить до висновку, що такий зміст не свідчить про досягнення домовленостей щодо істотних умов договору купівлі - продажу стосовно предмету і ціни та не відповідає вимогам ст. 626, 628, 635, 655, 638 ЦК України. Текст розписки не дає можливості суду дійти беззаперечного висновку про наявність існування домовленостей між сторонами щодо ідентифікації об`єкту нерухомого майна (адреса, тощо), ні щодо ј частки чи ѕ її часток, який за позицією позивача мав бути відчужений на його користь відповідачем. В розписці такі посилання відсутні. Будь-які дії та поведінка учасників справи, які б свідчили про наявність цивільно-правових зобов`язань по купівлі-продажу чи то ѕ чи ј частки спільної квартири - судом не встановлені. Суд також враховує особисті пояснення позивача, що між сторонами в усній формі було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу ј частки квартири, яка належить тільки відповідачу. В той час підстави позову щодо домовленостей по купівлі-продажу ѕ частки квартири позивачем залишені без змін та уточнень. Не містить зміст розписки відомості щодо ціни договору, а в сукупності з поясненнями щодо її взагалі відсутності, його розрахунків з кредиторами по боргам відповідача, і не дає підстави суду вважати, що грошові кошти у розмірі 78 000,00 грн. були отримані відповідачем в якості попередньої оплати (авансу) за ѕ частки квартири. Факт замовлення позивачем звіту про оцінку майна не дає суду підстав вважати участь у його замовленні відповідача, а також факту, що визначена даним звітом ринкова вартість є ціною яка була погоджена між учасниками справи. За правилами ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону у встановлений строк, одностороння відмова від його виконання не допускається. Зміст розписки від 02.09.2016 року не містить умов щодо строку виконання зобов`язань. Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність доведеності позивачем факту наявності між сторонами зобов`язань по укладенню договору купівлі-продажу, передачі коштів в рахунок майбутніх платежів та ухилення від його виконання продавцем. Текст розписки від 02.09.2016 року містить відомості, що кошти отримані [PERSON] в тому числі і за частки дітей - [PERSON] та [PERSON] . Факт участі у відносинах третіх осіб прийнятий позивачем, що підтверджується його підписом на розписці. Обставини розподілу отриманих коштів за користування квартирою у розмірі по 26 000,00 грн. між співвласниками підтверджено поясненнями третіх осіб щодо позову. Позивачем, обставини набуття у власність іншими співвласниками грошових коштів, не спростовувались . Відповідно до вимог ч.1 ст. 358 Цивільного Кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до вимог ч.2 ст. 358 ЦК України , співвласники можуть домовитись про порядок володіння майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Учасниками справи не заперечуються обставини, що в квартирі, яка є об`єктом права спільної часткової власності проживає позивач та його нова родина, що в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню та фактично доводить обставини на які посилалися інші учасники справи щодо користування їхніми частками одним із співвласників. Суд приходить до висновку, що складаючи відповідну розписку та засвідчуючи її особистими підписами, [PERSON] , та [PERSON] , діяли без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах. Зважаючи на викладене, суд вважає, що вимоги до одного із співвласників про повернення суми коштів у розмірі 78 000 грн., є порушенням принципу пропорційності, рівності та збалансованості цивільних правовідносин. Посилання представника позивача на постанову Кропивницького апеляційного суду від 31.01.2019 року у справі № 405/3877/17, якою було залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.11.2018 року щодо відмови в позові [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] та [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів не приймається судом з підстав наступного. Згідно правил ч. 4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В той час обставини цивільної справи № 405/2165/19 та цивільної справи № 405/3877/17 є різними, судом оцінюються інші правові підстави позову, а саме щодо стягнення авансу за ѕ частки нерухомого майна. В той час у справі № 405/3877/17 позивачем доводився факт отримання [PERSON] грошових коштів за ј частку нерухомого майна за відсутності відповідної правової підстави. Крім того, частиною 7 ст. 82 ЦПК України визначено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. За змістом норм ч. 2.ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати слід віднести на рахунок позивача відповідно до ст. 141 ЦК України.

Outcome: dismissed