Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач завернувся з позовом до відповідача в якому просить суд: визнати недійсним договір про надання послуг на опалювання між позивачем та відповідачем від 15.11.2011 року; стягнути з Комунального підприємства «Біляївський водоканал» на користь [PERSON] незаконно отримані кошти у сумі 6138,77 грн., які перерахувати йому на рахунок в Ощадбанку або видати з каси підприємства, за навязані послуг по централізованому опалюванню кв.№9 по вул. О.Кошевого 2-Б, м. Біляївка, яка належить йому на праві власності; у звязку, що заявник дуже переживає і як інвалід 1 групи вважає, що дії відповідача незаконні, зобовязати відповідача письмово вибачитись. Свої вимоги мотивує ти що, квартира [ADDRESS] в м. Біляївка Одеської області було отримано [PERSON] у спадок від бабусі [PERSON] яка померла 19 листопада 2004 року. В квартирі з того часу ніхто не мешкає. Яко-би 15.11.2013 року між КП «Біляївський водоканал» та позивачем був укладений договір на послуги водопостачання За умови вказаного договору позивач надає послуги по водопостачанню, а [PERSON] повинен був своєчасно оплачувати надані йому послуги. Проживає позивач разом з братом [PERSON], який згідно з рішенням виконавчого комітету Біляївської міськради Одеської області №32 від 22 лютого 2007 року зареєстрований помічником (опікувачем) інваліда 1 групи і який теж пенсіонер і інвалід 2 групи армії. [PERSON] в добровільному порядку сплачував за опалення в квартирі в якій ніхто не мешкає багато років. Позивач вважає договір про надання послуг централізованого опалювання не дійсним який спрямовано на проведення сторін недійсного правочинну, та кошти які були незаконно витребуванні за навязані послуги повинні бути повернені, та надані письмові вибачення відповідача, у звязку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольни повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник Комунального підприємства «Біляївський водоканал» у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріалі справи, та надані докази, а також вислухавши пояснення сторін по справі, суд при приходить до висновку про часткове задоволення позову, з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, квартира по вул. О.Кошевого 2-Б, кв.№9 в м. Біляївка Одеської області було отримано [PERSON] у спадок від бабусі гр. [PERSON] яка померла 19 листопада 2004 року, згідно свідоцтво про право на спадщину від 13.10.2015 року. Згідно договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення від 15.10.2011 року [PERSON] є абонентом КП «Біляївський водоканал» та має особовий рахунок №5299, також є споживачем житлово-комунальних послуг, що надає КП. Стаття 202 ЦК України визначає поняття правочину: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відтак є правочином. За положеннями ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Як передбачено ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочин між фізичною особою та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (правочини, які повністю виконуються у момент їх вчинення), належить вчиняти письмово. При цьому, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій, якщо він підписаний сторонами (ч. 2 ст. 207 ЦК України). На підтвердження факту укладення договору на опалювання, відповідача надав: копію договору від 15.10.2011 року, розрахунок заборгованості за договором від 15.10.2011 року. [PERSON]В вважає вказаний договір недійсним, оскільки з відповідачем ані [PERSON] ані [PERSON] як опікун [PERSON] не укладали та не підписували його, для підтвердження свого позову [PERSON] просив суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд має сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особами, які беруть участь у справі, в реалізації їх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Так, 05 липня 2017 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області було задоволено клопотання [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої було поставлені питання: чи виконаний підпис в договорі від 15.11.2011 року про надання послуг з централізованого опалювання, постачання холодної води і водовідведення опалювання між [PERSON] та КП «Біляївський водоканал» від імені [PERSON] самим [PERSON], або іншою особою; чи виконаний підпис в договорі від 15.11.2011 року про надання послуг з централізованого опалювання, постачання холодної води і водовідведення опалювання між [PERSON] та КП «Біляївський водоканал» від імені [PERSON] [PERSON] [PERSON], або іншою особою. Відповідно до висновку № 3541 від 10.04.2017 року, вбачається що, підпис від імені [PERSON] у наданому на експертизу договорі про надання послуг централізованого опалення, постачання холодної води і водовідведення від 15.10.2011 року, укладеному між КП «Біляївський водоканал», з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони. Розміщений в розділі «споживач» , нижче рукописного запису «»[PERSON] 2б/9» виконаний не самим [PERSON], не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 року № 53/5 передбачено, що під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи (міжнародні, національні та галузеві стандарти, технічні умови, правила, норми, положення, інструкції, рекомендації, переліки, настановчі документи Держспоживстандарту України), а також чинні республіканські стандарти колишньої УРСР та державні класифікатори, галузеві стандарти та технічні умови колишнього СРСР, науково-технічна, довідкова література, програмні продукти тощо. Визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження) належить до компетенції експерта. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як розяснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 25 травня 1998 року № 15, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене і оцінивши висновок № 3541за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 10.04.2017 року суд вважає, що даний висновок відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, є чітким та обґрунтованим, тому приймає його в якості належного та допустимого доказу по даній справі, та те що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач або його опікун підписували договір на опалювання від 15.10.2011 року, тому суд визнає договір про надання послуг на опалювання від 15.10.2011 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Біляївський водоканал» - недійсним. Відповідно до ч. 1ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на використання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, використаній роботі, наданій послузі, - відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 р. у справі N 6-2951цс15). В правовій позиції висловленій Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, при розгляді справи №6-6ц13 про стягнення заборгованості з експлуатаційних витрат на обслуговування та ремонт будинку визначено, що законодавство не передбачає такого звільнення у випадку ненадання окремих житлово-комунальних послуг; суд також не врахував, що згідно зі статтею 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі №6-6ц13). Вирішуючи справи зазначеної категорії, судам слід мати на увазі, що відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» N 1875-IV укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов'язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги (постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2023цс15). Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Суд не вбачає підстав для відступу від висловлених Верховним Судом України правових позицій, тому вимога позивача щодо стягнення незаконно отриманих коштів, суд залишає без задоволення. Також, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги про зобовязання відповідача письмово вибачитися, оскільки такий спосіб захисту порушеного права в справі про визнання недійсним договору не передбачений. Враховуючи положення п. 4 ч. 1 ст. 79, ч. 1, 2 ст. 86, ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті почеркознавчої експертизи в розмірі 2906 грн. 64 коп.

Outcome: partial