Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, про усунення від права на спадкування, пояснивши суду, що 4 квітня 2014 року померла його мати [PERSON] С, після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 5/8 частин квартири [ADDRESS], інші 3/8 частини квартири належать позивачу. У зв»язку з тим, що позивач є спадкоємцем першої черги, 06 червня 2014 року, він звернувся з заявою до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус повідомила, що його мати [PERSON] склала заповіт, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 14 березня 2008 року, в якому заповіла відповідачу все майно, що належало її до смерті. Вказанний заповіт позивач вважає недійсним, у зв»язку з тим, що його мати [PERSON], [INFO], перебувала на обліку в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері. В силу свого психічного стану вона немогла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в результаті чого відповідач скориставшись таким станом матері, 14 березня 2008 року, змусив її скласти заповіт на користь відповідача. Тому позивач просить усунути [PERSON] від права спадкування, на майно спадкодавця [PERSON] після її смерті, а саме на 5/8 частини квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, та просять його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні подав заперечення проти позову, та просить в його задоволенні відмовити, оскільки позов є надуманим та необґрунтованим. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, зібрані докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Згідно ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги необхідні для чинності правочину, а саме: Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнанний судом недійсним. Крім вищенаведених норм Закону, в актах цивільного законодавства є спеціальні норми, які регулюють підстави недійсності правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цініть або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ст.ст.1258, 1261, 1267 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов»язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилсь внаслідок його смерті. Згідно ч.2 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у тих самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. У відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на садкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, або каліцтво був у безпорадному стані. Судом встановлено, що 04.04.2014 року померла [PERSON] С, після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 5/8 частин квартири [ADDRESS], інші 3/8 частини квартири належать позивачу, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] та іншими доказами зібраними по справі. Також судом встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги, та 06.06.2014 року, він звернувся з заявою до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо, що його мати [PERSON] склала заповіт, посвідчений Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою 14 березня 2008 року, в якому заповіла відповідачу все майно, що належало їй до смерті, про що свідчить пояснення представника відповідача, та докази які наявні в матеріалах справи. Хмельницьким міськрайонним судом розглядалась справа №686/14295/14-ц за позовом [PERSON] про визнання заповіту недійсним, в процесі розгляду якої за апеляційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду у справі №686/14295/14-ц (рішення набрало законної сили в момент постановлення ухвали Апеляційним судом Хмельницької області 29 жовтня 2015 року) за клопотанням позивача було проведено посмертну психіатричну експертизу, предметом якої було встановлення факту наявності психічного захворювання у померлої [PERSON] станом на дату складання нею заповіту - 14 березня 2008 року, та за результатами проведеної експертизи було встановлено, що на момент складання та підписання заповіту [PERSON] не перебувала на обліку у лікувальному закладі з причин наявності психічного захворювання. Також, Апеляційний суд визнав результати експертизи як достатній доказ і своєю ухвалою від 29 жовтня 2015 року визначив, що за сукупністю наявних у справі доказів, під час складання та підписання заповіту відповідача баба, [PERSON] могла усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними, а тому суд вважає, що на момент подання позовної заяви у даній справі, судом вже було встановлено, що [PERSON] підписуючи заповіт, не страждала на психічне захворювання. Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому, суд не бере до уваги посилання позивача на наявність психічного захворювання у [PERSON] на момент підписання нею заповіту, оскільки вказані обставини вже доведено судом раніше. Також, у своїй позовній заяві позивач посилається на положення статей 229-230 Цивільного кодексу, які встановлюють правові наслідки правочину, вчиненого внаслідок помилки або обману, проте, як встановлено судом, жодного арґументованого доказу таких тверджень позивач не наводить. Враховуючи вищевикладене, та

Outcome: dismissed