Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовними вимогами до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначає, вони з відповідачем є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано, сторони проживають окремо, спочатку діти проживали разом з матір`ю, з позивача в наказному провадженні стягнуто аліменти на утримання дітей. З початку грудня 2019 року сини [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачем та перебувають на його утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Позивач працює, створив належні умови проживання для дітей, в зв`язку з чим просить визначити місце проживання дітей з ним, відкликати судовий наказ про стягнення з нього аліментів та стягнути на його користь аліменти на утримання дітей та понесені судові витрати за справою. Ухвалою суду від 27.08.2020 відкрито провадження за справою в порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання на 23.09.2020. Ухвалою суду від 23.10.2020 справу призначено до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала, зазначила, що діти самі вирішили проживати з батьком. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з врахуванням думки дітей. В судовому засіданні діти - [PERSON] та [PERSON] зазначили, що бажають проживати з батьком, останній піклується про них належним чином, забезпечив усім необхідним, не забороняє їм спілкуватися з матір`ю. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] їх батьками є [PERSON] , [PERSON] . (а.с.11-12). З довідки про склад сім`ї виданої виконавчим комітетом Компаніївської селищної ради Кіровоградської області до складу сім`ї [PERSON] , входять діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14). З довідки про реєстрацію місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] вбачається, що останній зареєстрований за адресою батька по [ADDRESS] .(а.с.16) З акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї від 14.07.2020 [PERSON] за адресою [ADDRESS] , встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком, умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, в будинку чисто, діти мають окремі кімнати, місце для відпочинку та навчання, забезпеченні продуктами харчування, одягом та взуттям по сезону, стосунки в сім`ї доброзичливі.(а.с.18) Згідно довідки про доходи [PERSON] працює у ФОП [PERSON] водієм автотранспортних засобів загальна сума доходу за період з 01 січня 2020 року по 30 червня 2020 року становить 11 869 грн 47 коп.(а.с.20). З [PERSON] стягнуто аліменти на підставі судового наказу від 15.03.2018 на користь [PERSON] , на утримання дітей.(а.с.48) В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнала, а тому відпала необхідність у допиті свідків заявлених позивачем, та останній заявив про відкликання клопотання про допит свідків [PERSON] , [PERSON] . Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам. Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до положень статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Компаніївська селищна рада Кіровоградської області (орган опіки та піклування) власним висновком № 84 від 08.10.2020 року вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] .(а.с.60-62). Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьком є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В судовому засіданні заслухано думку обох дітей, які зазначили, що бажають проживати з батьком [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітнього сина [PERSON] з батьком визначено ним самим, оскільки на час розгляду справи в суді дитині виповнилося п`ятнадцять років і він наділений правом самостійно визначити місце свого проживання з одним із батьків, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини та його волі, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення в цій частині заявлених вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial