Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по вул. Мельники, 39А, в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області. Свої вимоги обґрунтовував тим, що за вказаною адресою його дідові [PERSON] та бабусі [PERSON] на праві власності по 1/2 частині кожному належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. 14.01.1999 року [PERSON] померла. 14.06.2011 року [PERSON] помер. Ще за життя [PERSON] та [PERSON] посвідчили на імя позивача [PERSON] заповіт на все належне їм на день смерті майно. Позивач не прийняв спадщину за заповітом після смерті бабусі, однак її чоловік втупив в управління спадковим майном. Позивач прийняв спадщину за заповітом після смерті дідуся, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач бажає оформити право власності на спадкове домоволодіння на своє імя, однак в нотаріальному порядку йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки при посвідченні заповіту та його реєстрації допущено помилку реєстраційному номері, а саме: в заповіті вказано, що зареєстровано в реєстрі за № 21, а відповідно до [PERSON] про реєстрацію в Спадковому реєстрі зазначено № 27. У звязку з вищевказаним, позивач просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими за адресою: вул. Мельники, 39А, с. Грушка, Тлумацький район, Івано-Франківська область, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в підготовче судове засідання не зявились, однак представник позивача подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позов підтримує, просила його задовольнити та розгляд справи провести без її участі та без участі її довірителя. Представник відповідача Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області в підготовче судове засідання не зявився, до суду подав письмову заяву, у якій вказав, що позов визнає, не заперечує проти його задоволення та просив справу розглядати у його відсутності. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав: Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24.10.2002 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному належав житловий будинок, розташований по вул. Мельникик, 39А, в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області (а.с. 10). Дані обставини також підтверджуються випискою з погосподарської книги № 7 Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 268 від 27.03.2018 року, з якої вбачається, що станом на 1986-1990 роки за [PERSON], яка була головою двору, та [PERSON] значилось господарство, розташоване по вул. Мельники, 39А, в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області (а.с. 12). Згідно копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 24.02.2018 року житловий будинок, господарські будівлі та споруди за вказаною адресою побудовані у період з 1951 року по 1988 рік (а.с. 5-8). Також у відповідності до копії виписки інвентаризаційних матеріалів № 60903 від 20.02.2018 року вищевказане право власності станом на 31.12.2012 року зареєстроване у Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 1 під реєстровим № 100 (а.с. 9). У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 із змінами «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» обєктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Згідно копії свідоцтва про народження позивача [PERSON], [INFO], його батьками вказано [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу його батьки зареєстрували шлюб 14.05.1974 року, та мати до реєстрації шлюбу значилась на прізвище «Крижанівська» (а.с. 20). Відповідно до копії свідоцтва про народження його матері [PERSON], [INFO], її батьками вказано [PERSON] (дідусь позивача) та [PERSON] (бабуся позивача) (а.с. 20). 14.01.1999 року [PERSON] (бабуся) померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 17). Ще за життя [PERSON] (бабуся) посвідчила на імя онука [PERSON] заповіт, яким заповіла йому все належне їй на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 20.12.1996 року (а.с. 13). Згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 р.), який діяв на момент смерті спадкодавця [PERSON], для отримання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважались: факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном чи подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. [PERSON] (позивач) не приймав спадщину за заповітом після смерті бабусі [PERSON], оскільки не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, а також не вступив в управління спадковим майном. Однак, відповідно до довідки Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 269 від 27.03.2018 року після смерті [PERSON] в управління спадковим майном вступив її чоловік [PERSON], який проводив похорон дружини, до дня смерті проживали разом та вели спільне господарство (а.с. 11). Згідно відповідей Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області № 352/01-16 від 18.04.2018 року (а.с. 38), приватних нотаріусів Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] № 229/01-16 від 13.04.2018 року (а.с. 35) та [PERSON] № 01-16/358 від 16.04.2018 року (а.с. 36) спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. 14.06.2011 року [PERSON] (дідусь) помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 18). Ще за життя він посвідчив на імя позивача [PERSON] заповіт, яким заповіла йому все належне їй на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 17.08.2007 року (а.с. 15). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 р.), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] (позивач) прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки у шестимісячний термін звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 39). Дані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 342/2011 від 29.11.2011 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] (а.с. 38-63), з якої вбачається, що позивач є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], інших спадкоємців в порядку спадкування за законом чи за заповітом немає. Отже, на момент звернення до суду позивач правомірно претендує на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, розташованими по вул. Мельники, 39 А, в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який в свою чергу успадкував 1/2 частину цього ж домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] Позивачу в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини за заповітом на житловий будиноу з господарськими буділями та спорудами, розташованими по вул. Мельники, 39А, в с. Грушка Тлумацького району Івано-Франківської області, оскільки при посвідченні заповіту була допущена помилка у реєстровому номері, зокрема у заповіті вказано реєстровий № 21, однак згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 14427440 від 07.05.2008 року (а.с. 16) зазначено реєстровий № 27, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області [PERSON] за № 255/02-31 від 21.03.2018 року (а.с. 19). Так, відповідно до відповіді Грушківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області № 2-24/67 від 22.02.2018 року встановлено, що при посвідченні заповіту від 17.08.2017 року [PERSON] на імя [PERSON] було помилково записано реєстровий № 21, тоді як даний заповіт зареєстрований за реєстровим № 27 (а.с. 46 зворот). Зазначені обставини перешкоджають позивачу належним чином оформити право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме 611,94 грн. На підставі ст.ст. 548, 549, 553 ЦК України (в редакції 1963 р.), ст.ст. 316-319, 391, 392, 1216 - 1222, 1268 ЦК України (в редакції 2003 року),

Outcome: approved