Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди посилаючись на те, що з 27.03.2007 по 05.05.2015 працював на посаді контролера по абонентам Бабушкінської районної філії міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі». Наказом № 1266 від 05.05.2015 позивача було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату). Позивач вважає звільнення незаконним, бо при звільненні були порушенні його права, а саме з наказом № 87 від 26.02.2015 по підприємству «Попередження про звільнення за скороченням штату» та про майбутнє звільнення його було ознайомлено 03.03.2015. Копію цього наказу позивачу вдалося отримати тільки після численних звернень до підприємства як від нього безпосередньо, так і від правозахисної групи «Січ», 20.10.2015. Також у встановленому законом порядку його не було повідомлено про засідання та наказ № 7 профспілкового комітету підприємства від 28.04.2015 з питання надання ним згоди на звільнення позивача з роботи. Крім того, не було враховане його переважне право на залишення на роботі, як єдиному професійно атестованому пломбувальнику, не було враховано вимоги п.2 ст. 42 КЗпП України та п.3 ст. 42 КЗпП України, не було запропоновано позивачеві інша робота на підприємстві та у роботодавця відсутня власна розписка позивача про незгоду з запропонованими йому новими посадами на підприємстві. Також зазначив, що у відповідачі відсутні документи, які б свідчили про проведений ним аналіз щодо переважного права інших контролерів на залишення на роботі. Просив суд визнати незаконним наказ про звільнення, поновити на займаній посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 4528,92 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, наголосила, що доводи позивача нічим не підтверджені, 03.03.2015 [PERSON] був ознайомлений з наказом № 87 «Про скорочення штату» від 26.02.2015, про що свідчить його підпис. 05.05.2015 позивача було звільнено у звязку із скороченням штату та в день звільнення копія наказу була ним отримана, про що також свідчить його підпис. Зазначила, що [PERSON] з 19.01.2009 не є членом профспілкового комітету, тому його не повідомляли про засідання комітету. Переважне право на залишення на роботі відповідачем було перевірено щодо всіх аналогічних робітників у повній відповідності з вимогами ст. 42 КЗпП України. Також наголосила на тому, що позивачем був пропущений строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗ ПП України. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] з 27.03.2007 по 05.05.2015 працював на посаді контролера по абонентам Бабушкінської районної філії міського комунального підприємства «Дніпропетровські міські теплові мережі». Наказом № 1266 від 05.05.2015 позивача було звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату) (а.с.10-14,17). Трудова книжка після звільнення була вручена позивачеві 05.05.2015 (а.с.64-65). Як вбачається із матеріалів справи, позивач з наказом № 87 від 26.02.2015 по підприємству «Попередження про звільнення за скороченням штату» та про майбутнє звільнення був ознайомлений 03.03.2015, відповідно до вимог КЗпП України (а.с.45 на звороті). Посилання позивача на те, що його у встановленому законом порядку не було повідомлено про засідання та наказ № 7 профспілкового комітету підприємства від 28.04.2015 з питання надання ним згоди на звільнення позивача з роботи суд вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи міститься заява позивача від 19.01.2009 про виключення його із членів профспілки (а.с. 58), а отже його не були зобовязані викликати на засідання профспілки, що також не заперечувалось в судовому засіданні позивачем безпосередньо. Переважне право на залишення на роботі відповідачем було перевірено щодо всіх аналогічних робітників у повній відповідності з вимогами ст. 42 КЗпП України. (а.с.59-63). Також позивачем був пропущений строк звернення до суду відповідно до ст. 233 КЗпП України. Однак , відповідно до п.3 ч.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Судові витрати відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України віднести на рахунок держави. На підставі викладеного, ст. ст. 40, 42, 233 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» та

Outcome: dismissed