Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів у якому просить визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В обґрунтування заяви покликається на те, що у спірній квартирі зареєстровані сторони, які співвласниками квартири. Починаючи з 2003 року відповідачі у квартирі не проживають та на даний час перебувають за межами України, за житлово-комунальні послуги не сплачують, квартирою не цікавляться. Їх реєстрація ускладнює оформлення субсидії на оплату за житлово-комунальні послуги. У відповідності до ст. 405 Цивільного кодексу України просить позов задовольнити повністю. \~ \~ \~ \~Відповідачами не подано відзиви, які б містили заперечення на позов. \~ \~ \~ \~01 березня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання. \~ \~ \~ \~23 квітня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладений у заяві по суті. Відповідачі у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про місце, час та дату розгляду справи, не подали відзиви на позовну заяву, а відтак, враховуючи думку позивача з цього питання, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, [PERSON] (позивач), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син) є співвласниками квартири [ADDRESS] , у якій вони зареєстровані. Дані обставини підтверджено довідкою ЛКП «Під Зуброю» від 06.02.2019 № 448 та визнані позивачем у судовому засіданні, який ствердив, що сторонам дійсно на праві спільної сумісної власності належить спірна квартира, а тому такі дані приймаються судом до уваги. Відповідно до актів ЛКП «Під Зуброю» від 03.10.2016, 15.03.2017, 11.02.2019 відповідачі не проживають за адресою [ADDRESS] на даний час, що підтверджується із слів сусідів. Суд відмічає, що відповідачі мають польське громадянство, що підтверджено перекладом засвідчення польського громадянства від 08 серпня 2003 року та засвідчено вірність перекладу з польської мови на українську мову приватним нотаріусом ЛМНО Попович [PERSON] . 21.01.2019 /арк. спр. 11-14/. Разом із тим, позивач стверджує, що відповідачі проживають за межами України у Республіка Польща, що приймається судом до уваги, як одна із обставин якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, законодавець гарантуючи захист права власності, надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, а саме в рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), яка є джерелом права у відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Визнання особи такою, що втратила право на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Позивач в своїх аргументах зазначає мету звернення до суду із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - отримання субсидії. Однак, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді даної позовної заяви судом проведено ретельне дослідження всіх обставин та перевірено їх доказами, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності та встановлено, що не спростовується позивачем, відповідачі проживають за межами України, адже є громадянами Республіки Польща, а тому на думку суду такі обставини не є поважною причиною тривалої відсутності відповідачів. Щодо аргументів позивача про здійснення оплати за житлово-комунальні послуги, то суд не встановив, що таке відбувається лише позивачем, адже не подано жодних доказів цього у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України. Попри те, суд приходить переконання, що позивач може захистити своє право звернувшись до суду із позовом про компенсацію частини таких витрат іншими співвласниками житлового приміщення у відповідності до ст. 360 ЦК України. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що позивачем у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено факт неповажності відсутності відповідачів за місце реєстрації понад встановлені цивільним законодавством строки; відсутні підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннями, оскільки відповідачам, як співвласникам спірної квартири, належить право володіння, користування та розпорядженням майном, належним їй на праві власності, а тому суд прийшов висновку, що у позові необхідно відмовити повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у розмірі 768,40 грн, сплачений позивачем при поданні позову до суду, покласти на останнього.

Outcome: dismissed