Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] та третіх осіб Бучацької ДНК, Управління Держземагенства в Бучацькому районі про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер його батько [PERSON] Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, яке складається з земельного частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,06 га, що розташована на території Ліщанецької сільської ради, Бучацького району, кадастровий номер [NUMBER]. Через розбіжності у документах, а саме у свідоцтві про встановлення батьківства, у свідоцтві про народження позивача та у державному акті на право власності на земельну ділянку спадкодавець записаний як «[PERSON]», а у свідоцтві про смерть записаний «[PERSON]», позивач не має змоги оформити право на спадщину в нотаріальній конторі, а тому виникла необхідність встановити факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем, а саме, що [PERSON] є батьком позивача [PERSON] , крім того визнати право власності на спадкове майно. Представник позивачки згідно поданої заяви позов підтримує, просить суд розглядати справу у її відсутності. Відповідачка [PERSON] згідно поданої заяви позов визнає, просить суд розглядати справу у її відсутності. На спадкове майно не претендує. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. [INFO] року в с.Ліщанці, Бучацького району, Тернопільської області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Ліщанецькою сільською радою Бучацького району Тернопільської області. Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, у виді земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,06 га, що розташована на території Ліщанецької сільської ради, Бучацького району, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Бучацькою райдерадміністрацією. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку [PERSON] як спадкоємець прийняти не може через те, що необхідно встановити факт родинних відносин. Згідно свідоцтва про встановлення батьківства, свідоцтва про народження позивача та державного акту на право власності на земельну ділянку прізвище спадкодавця зазначено як «[PERSON]», а у свідоцтві про смерть спадкодавця прізвище його зазначено як «[PERSON]». Відповідно до довідки № 856/02-17 від 06.09.2017 року, виданої Ліщанецькою сільською радою, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж самою особою. Оскільки встановлення даного факту тягне за собою юридичні наслідки, а в адміністративному порядку встановити його неможливо, тому його слід встановити в судовому порядку. Відповідно до довідки № 891/01-24 від 23.10.2017 року, виданої Бучацькою державною нотаріальною конторою, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] не земельну ділянку, яка йому належала не можливо, оскільки жодних документів, які б підтверджували родинні відносини з померлим або заповіту на спадкове майно [PERSON] не було подано. Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. З 1966 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у положенні п. 3.1 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнанняправа власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідачка [PERSON] на спадкове майно не претендує. Інших осіб, які б мали право на спадщину, судом не встановлено. Суд приходить до переконання, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення.

Outcome: approved