Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 13 липня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній позичив грошові кошти в розмірі 20 000 гривень та зобов`язався їх повернути до 14 серпня 2015 року. Однак у встановлений в договорі строк грошові кошти позивачу повернуті не були. Крім цього 20 липня 2015 року [PERSON] позичив грошові кошти у позивача в сумі 30 000 гривень та зобов`язався їх повернути до 20 серпня 2015 року. Позивач в судове засідання не зявився, суду надав заяву, за змістом якої просить розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертом який повернувся за закінченням терміну зберігання. Причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 13 липня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 13 липня 2015 року, за якою відповідач отримав від позивача 20 000 гривень. Відповідно до розписки відповідач зобовязався до 14 серпня 2015 року повернути дані кошти. Проте відповідач свої зобовязання вчасно не виконав, грошові кошти не повернув (а.с.7). Крім цього між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 20 липня 2015 року, за якою відповідач отримав від позивача 30 000 гривень. Відповідно до розписки відповідач зобовязався до 20 серпня 2015 року повернути дані кошти. Проте відповідач свої зобовязання вчасно не виконав, грошові кошти не повернув (а.с.8). Отже загальна сума заборгованості за борговими розписками складає 50 000 гривень. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаними договорами позики відповідачем суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача в його користь на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 611, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: approved