Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 11.11.2019 між нею та відповідачем [PERSON] припинено шлюб. В шлюбі у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили спільне проживання. Діти проживають з батьком. Після того, як вони почали проживати окремо, відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми. Тому, позивач [PERSON] просить суд визначити місце проживання дітей разом з нею. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтував тим, що з січня 2019 року діти проживають з ним, бабусею та дідусем, повністю забезпечені, відвідують садочок. [PERSON] працевлаштований, отримує стабільний дохід, має постійне місце проживання. [PERSON] займається фізичним та духовним вихованням дітей, їх оздоровленням. [PERSON] декілька раз приїздила до дітей. Перешкод у спілкуванні з дітьми їй ніхто не чинив. Під час спільного перебування з дітьми [PERSON] забезпечив проживання матері в їх будинку разом з дітьми. Віддавати дітей не бажає, оскільки [PERSON] не має постійного місця проживання та роботи, не має заробітку. Тому, [PERSON] просить суд визначити місце проживання дітей разом з ним. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні. Зустрічний позов не визнала, заперечувала проти його задоволення. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] свої позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на їх задоволенні. Первісний позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають близько трьох років. Діти проживають з батьком більше двох років. Вони охайні,здорові, матеріально забезпечені, відвідують садочок, мають постійне місце проживання. Про матір не згадують. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають близько трьох років. Спочатку діти жили з матір`ю, потім вона залишила їх батькові. Тому, діти проживають з батьком більше двох років. Вони охайні, здорові, матеріально забезпечені, відвідують садочок, мають постійне місце проживання. [PERSON] почала частіше відвідувати дітей. Перешкод її ніхто не чинить. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою сім`ї [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають близько трьох років. Спочатку діти жили з матір`ю, потім вона залишила їх батькові. Тому, діти проживають з батьком більше двох років. Вони охайні, здорові, матеріально забезпечені, відвідують садочок, мають постійне місце проживання. Останнім часом [PERSON] приїздить щоб забрати дітей. Перешкод її ніхто не чинить. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є власником будинку де проживають діти з батьком. [PERSON] є її сином. Він має власне житло,однак всі проживають разом за для комфорту та спільного виховання дітей. [PERSON] та [PERSON] спільно не проживають близько трьох років. Спочатку діти жили з матір`ю, потім вона залишила їх батькові. Тому, діти проживають з батьком більше двох років. Вони охайні, здорові, матеріально забезпечені, відвідують садочок, мають постійне місце проживання. [PERSON] почала частіше відвідувати дітей. Перешкод її ніхто не чинить. Їй виділяється окрема кімната для проживання з дітьми під час їх відвідування. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтв про їх народження. Рішенням Барського районного суду від 11.11.2019 шлюб між сторонами розрізано. Мати та батько малолітніх дітей не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти. Діти проживають разом з батьком [PERSON] за адресою: с. Митки Барського району Вінницької області. [PERSON] офіційно працевлаштований, займає посаду монтера на АТ «Укрзалізниця», отримує стабільний дохід, який становить за період з квітня 2019 по березень 2020 року 168 006 грн., що підтверджується довідкою про його доходи від 16.04.2020. [PERSON] позитивно характеризується по місцю роботи, дисциплінований, ініціативний, трудолюбивий працівник, що підтверджується характеристикою начальника Жмеринської дистанції колії АТ «Укрзалізниця». Згідно даних довідки Киянівської ЗОШ № 4 від 17.04.2020 діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , були зараховані до дошкільної різновікової групи відповідно до наказу від 20.11.2019 року № 101 та є його вихованцями. Діти характеризуються позитивно. Згідно інформації директора Киянівської ЗОШ № 57 від 17.04.2020 [PERSON] займався збором та наданням документів на оформлення в освітній заклад дітей. [PERSON] добрий, відповідальний батько, який переймається вихованням та здоров`ям дітей. Діти приходять в групу з гарним та веселим настроєм, чисто та охайно одягнені, щоденно мають нову та охайну зачіску. Батькові допомагають приводити та забирати дітей бабуся, дідусь та сестра. Діти забезпечені житлом, проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] . Власником будинку є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. За приписами ст.ст. 76 - 81 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін; докази повинні бути належними, тобто містити інформацію щодо предмету доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість позивач за первісним позовом [PERSON] не надала до суду жодного доказу про забезпеченість її житлом з належними для проживання дітей умовами, про наявність у неї матеріального доходу, можливість навчання малолітніх дітей та забезпечення їх матеріально всім необхідним. [PERSON] повідомила суд про те, що вона працює на КП «Володимирський ринок» в м. Києві. Отримує заробітну плату 4730 грн в місяць, що підтверджується довідкою про доходи від 10.10.2020. Крім того, [PERSON] є власником земельної ділянки та отримує орендну плату у розмірі 8385 грн в рік. Згідно довідки Паланського старостинського округу Томашпільської селищної ради №181 від 31.07.2019 [PERSON] не зареєстрована але фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов від 25.09.2019 власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . До складу її сім`ї входить син [PERSON] , син [PERSON] та вбудинку не зареєстрована але фактично проживає [PERSON] . Згідно довідки Поповецької сільської ради Барського району Вінницької області № 351 від 09.12.2019 [PERSON] зареєстрована за адресою: с. Попівці Барського району Вінницької області. Згідно довідки Паланського старостинського округу Томашпільської селищної ради (без номера та дати) дочки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] будуть прийняті в палатський дошкільний заклад освіти. Суд вважає, що вказана довідка є неналежними та недопустимими докази в розумінні ст. 77,78 ЦПК України, оскільки вони не містять інформації щодо предмету доказування, не містить номера та дати, а містить інформацію про майбутнє, що не може враховуватися судом як доказ. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини, необхідно всебічно й повно дослідити обставини справи та, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний фактори, пропорційно й обґрунтовано оцінити відповідні інтереси та права кожної особи - як батьків, так і дитини, з урахуванням думки останньої, ухваливши рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини. Судом встановлено, що мати дітей [PERSON] не має власного постійного місця проживання, періодично тимчасово проживає без реєстрації у сім`ї чужих людей у с. Паланка, Томашпільського району Вінницької області, де власником будинку є [PERSON] . [PERSON] працює за договором на КП «Володимирський ринок» в м. Києві та отримує незначну заробітну плату. Згідно висновку Органу опіки та піклування Барської районної державної адміністрації № 01-1-26/2122 від 05.11.2020 місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] є доцільним разом з матір`ю [PERSON] . З врахуванням положень ч. 6 статті 19 Сімейного Кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування Барської районної державної адміністрації щодо визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] із матір`ю, оскільки цей висновок не є достатньо обґрунтованим. Зі змісту висновку вбачається, що члени комісії дійшли спільного висновку, що прихильність дітей до кожного з батьків однаково позитивна. Однак, без достатніх обґрунтувань та мотивації, комісія вирішила надати перевагу в доцільності визначення місця проживання дітей з матір`ю . Із зазначеного висновку не вбачається, що органом опіки та піклування були встановлені обставини, які б давали підстави вважати, що проживання дітей з батьком суперечить інтересам дітей. За таких обставин, суд вважає, що найкращим інтересам [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , буде відповідати визначення місця їх проживання із батьком, який здатний забезпечити розвиток дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При цьому у даному випадку визначення місця проживання дітей з батьком не означає їх розлучення із матір`ю. [PERSON] заперечень щодо цього не висловлює. [PERSON] не позбавлена можливості брати участь у вихованні дітей, спілкуватися з ними. За наявності підстав матір має право порушувати питання про зміну місця проживання дитини. [PERSON] психічно здоровий, не має наркологічних захворювань, позитивно характеризується за місцем роботи, має стабільний самостійний дохід, за рахунок якого має можливість забезпечити достойний рівень як свого життя так і дітей, має житло де у дітей є власна кімната, що дає можливість в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, проте як [PERSON] проживає з чоловіком у цивільному не зареєстрованому шлюбі, в будинку його матері. [PERSON] працює в місті Києві та змушена там проживати у період роботи. Отже, [PERSON] не має власного житла, постійного місця проживання, а тому не може забезпечити нормальні умови для розвитку дітей та їх навчання. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи здоров`я дітей, місце навчання, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, приходить до висновку про визначення місця проживання дітей разом з її батьком [PERSON] . Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved