Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, вказуючи в позовній заяві, що 25.03.1997 р. відповідач [PERSON] «Едвайс» за розпорядженням за №16/91 відповідача [PERSON] міської ради видало свідоцтво про право колективної власності на житлову квартиру за №5 в будинку за №33 по вул. Харчука в м.Новий Буг Миколаївської області на імя: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Позивач зазначає, що вказаного рішення [PERSON] міської ради за №6/91 від 25.03.1997р. не існує, свідоцтво видане не місцевим органом влади, а [PERSON] «Едвайс». Свідоцтво від 25 березня 1997 р. видавалося службою приватизації житлового фонду [PERSON] МПМК. Оскільки воно видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного чи комунального житлового фонду, виконавчий комітет [PERSON] міської ради Миколаївської області не мав права приймати рішення про видачу свідоцтва про право власності нового зразка на квартиру по вул. Харчука 33/5 в м. Новий Буг Миколаївської області. [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], який був співвласником вказаної квартири. Позивач вказує, що в обґрунтуваннях Новобузького районного суду за справою №481/980/13-ц не досліджувалися будь-які розпорядження, рішення місцевих органів влади на створення або дозвіл здійснювати приватизацію державного чи комунального житлового фонду, до якого відноситься квартира за №5 в будинку №33 по вул. Харчука м.Новий Буг Товариством з обмеженою відповідальністю «Едвайс». В звязку з тим, що при видачі свідоцтва про право колективної власності на вказану квартиру були відсутні права про приватизацію житла, заяви вказаних осіб про приватизацію квартири, не приймалося рішення [PERSON] міської ради про приватизацію даної квартири, а свідоцтво видане не місцевим органом влади, а ТОВ «Едвайс», яке не мало права його видавати, просить визнати свідоцтво про право колективної власності на житлову квартиру [ADDRESS] незаконним. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» в судове засідання не зявився, надавши письмові заперечення, відповідно до яких з позовом не згодні та просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю, оскільки викладені факти не відповідають дійсності. Також зазначили, що між ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» та [PERSON] МПМК 05.12.1996 р. було укладено договір на оформлення документів про право власності на квартири, що передбачалося Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. В лютому 1997 р. [PERSON]Г було надано представнику фірми необхідні документи для підготовки приватизації квартири [ADDRESS], яка також перебувала у віданні [PERSON] МПМК. Оформлення документів відбувалося на підставі ліцензії №1841 від 10.09.1996 р., виданої Держкомітетом України по житлово - комунальному господарству. [PERSON] міська рада не повинна була видавати свідоцтво про право власності на вказану квартиру, оскільки органом приватизації в даному випадку було підприємство, у віданні якого знаходилася відповідна квартира. Розгляд справи просили проводити у відсутність їх представника. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, надавши до суду заперечення, та просив слухати справу у їх відсутність. Третя особа за первісним позовом [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог [PERSON], вказавши, що відсутні передбачені законом підстави для визнання незаконним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], оскільки процедура приватизації спірної квартири була проведена у відповідності до діючих на той час нормативних актів на підставі документів приватизаційної справи. В задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділення частки у вказаній квартирі. На обґрунтування заявлених вимог в заяві зазначила, що її батькові [PERSON], який помер 01.03.2012 року, належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 року. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа 14.03.2012 року. Спадкоємцями за законом 1/6 частки у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру [PERSON] є вона (позивач [PERSON]В.), її брат [PERSON], який відмовився на її користь від своєї частки, та відповідач [PERSON] Вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру в нотаріуса, оскільки не може надати оригінал свідоцтва про право власності на квартиру від 25.03.1997 року. Вказане свідоцтво знаходиться в архіві [PERSON] міської ради. Згідно із свідоцтвом співвласниками вказаної квартири є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вважає, що їй, як спадкоємцю після смерті [PERSON], належить 2/3 частки від 1/6 частки вище вказаної квартири з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] Спірна квартира була надана у користування [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради від 08.10.1991 року № 229. В подальшому її покійний батько, відповідачка та треті особи набули право власності на вказану квартиру шляхом приватизації житлового фонду [PERSON] МПМК, яка відносилась до державної організації «Райагробуд», що підпорядковувалась державній організації «Украгробуд». Розпорядження про приватизацію № 16/9 було видано органом приватизації [PERSON] МПМК від 25.03.1997 року. На даний час квартирою володіють на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 року, яке зареєстроване в [PERSON] БТІ 14.04.1997 року. Вказані особи не визнають право позивача на спадкування її частки на вказану квартиру. На підставі викладеного просила винести рішення, яким визнати за нею право спільної сумісної власності на вище вказану квартиру в розмірі 2/3 частки від 1/6 частки та виділити їй 2/3 частки від 1/6 частки вказаної квартири. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] до суду зявився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у повній мірі, так як вони безпідставні. Треті особи за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про дату та час судового засідання. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 р.; копію рішення [PERSON] районної ради народних депутатів від 08.10.1991 року №229; копію договору № 91 від 05.12.1996 року на здійснення послуг по приватизації державного житлового фонду; копію заяви наймача [PERSON] та членів її сімї від 28.01.1997 р.; копію довідки про склад сімї наймача від 28.01.1997 р.; копію технічного паспорту на квартиру [ADDRESS]; розрахунків площі квартири від 25.03.1997 р.; копію довіреності [PERSON] на отримання документів на приватизацію; копію ліцензії на здійснення діяльності по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартири (будинки) від 10.09.1996 року; копію розрахунку, копію розпорядження; копію свідоцтва про народження [PERSON] серії ІІІ-ФП №398574; копію свідоцтва про смерть [PERSON] серії І-ФП №153519; копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №29864199 від 14.03.2012 року; копію свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті [PERSON]; копію довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування фізичної особи від 19.12.2012; копію повідомлення [PERSON] міської ради № Ж-850-0215; копію розяснення [PERSON] державної нотаріальної контори Миколаївської області від 19.06.2014 року № 590/02-14; повідомлення архівного сектору [PERSON] райдержадміністрації № 12/04-04 від 19.02.2015 року; повідомлення КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19.02.2015 року № 440; висновок експерта № 263 від 09.03.2016 року), суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 11 ч.1, 60 ч.1 ЦПК України, \~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п. 13-15 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56,\~приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Відповідно до п. 23, 24, 26, 28 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов'язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації. В судовому засіданні встановлено, що 28.01.1997 року наймач [PERSON] подала органу приватизації [PERSON] МПМК письмову заяву про передачу в приватну власність квартири [ADDRESS], що перебувала в повному господарському віданні державного підприємства [PERSON] МПМК. Вказана заява була підписана також повнолітніми членами сімї наймача - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також наймачем [PERSON] було долучено до вказаної заяви довідку про склад сімї наймача, до складу якої входили вказані особи, а також малолітня [PERSON] На підставі укладеного між [PERSON] МПМК (поручитель) та ТОВ «Юридична компанія «Едвайс» (фірма) 05.12.1996 року договору про здійснення послуг по приватизації державного житлового фонду, останнє взяло на себе обовязки по оформленню та реєстрації документів на право власності на квартири (будинки) громадян, які проживають в квартирах (будинках), що знаходяться у віданні поручителя ([PERSON] МПМК). Вказані дії ТОВ «Юридична компанія «Едвайс» здійснювало на підставі виданої Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству ліцензії на здійснення діяльності по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартири (будинки) від 10.09.1996 року № 1841. Після виконання дій та оформлення документів, передбачених вказаним договором та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» 25.03.1997 року видало свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], згідно якого вказана квартира належала співвласникам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказане свідоцтво про право власності було зареєстровано в [PERSON] бюро технічної інвентаризації 14.04.1997. Таким чином, судом було встановлено, що оформлення та видача свідоцтва про право спільної сумісної власності на житло квартиру [ADDRESS] було здійснено спеціально створеним органом приватизації ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» на підставі та у відповідності з вимогами чинних на той час положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Посилання позивача [PERSON] на те, що видача вказаного свідоцтва про право власності була здійснена без відповідного рішення виконкому [PERSON] міської ради не має відповідних юридичних наслідків для визнання вказаного свідоцтва незаконним, оскільки квартира [ADDRESS] перебувала у повному господарському віданні [PERSON] МПМК, якою було укладено вище зазначений договір з ТОВ «Юридична фірма «Едвайс», на підставі якого була проведена приватизація квартири та видача свідоцтва про право власності на квартиру. Також спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами посилання позивача [PERSON] про відсутність приватизаційної справи з приводу проведення приватизації вищевказаної квартири, матеріали якої були досліджені в судовому засіданні. Висновок проведеної судово-почеркознавчої експертизи про те, що підпис [PERSON] в заяві про оформлення передачі у власність вказаної квартири та в довіреності про дозвіл отримати в ТОВ «Юридична фірма «Едвайс» документи на приватизацію, виконані не [PERSON], а іншою особою, не може бути підставою у визнанні незаконним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 25.03.1997 року за наступного. По-перше, висновок експерта не був вказаний позивачем як підстава для задоволення позову; по-друге, у вказаній заяві про приватизацію квартири, крім наймача [PERSON], зазначені члени її сімї, якими також була підписана дана заява, та підписи яких (в тому числі і [PERSON]Г.) були засвідчені підписом уповноваженої посадової особи [PERSON] МПМК [PERSON] Таким чином, висновок експерта, який суперечить іншим доказам, наявним у справі, на думку суду, не може бути однозначною підставою для визнання свідоцтва про право власності на квартиру незаконним. Відповідно до п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33\~ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] просить визнати незаконним свідоцтво право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (як співвласнику в порядку спадкування частки її батька [PERSON]М.). При цьому, вирішення судом питання про визнання незаконним вказаного свідоцтва про право власності може стосуватися обмеження прав вказаних осіб, які співвласників квартири, в звязку з чим, дані особи повинні бути залучені до справи в якості відповідачів, щоб мати змогу захищати свої права. Однак, позивачем після розяснення суду не було заявлено клопотання про залучення вказаних осіб в якості відповідачів по справі без відповідного обґрунтування цьому. Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли в 1997 році, то при їх вирішенні слід керуватися нормами ЦК УРСР, 1963 року, які діяли на той час. Згідно ст. 71, 75, 80 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Таким чином, положення ЦК УРСР щодо застосування позовної давності є імперативними та зобовязують суд при закінченні строків позовної давності винести рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначення позивачем про те, що вона довідалася про порушення свого права 25.04.2014 року не підтверджено жодними доказами, а навпаки, спростовуються свідоцтвом про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] від 25.03.1997 року та матеріалами приватизаційної справи (зокрема, заявою про передачу квартири в приватну власність від 28.01.1997 року), в яких позивача зазначено як співвласника вказаної квартири, тому саме з даного часу позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким чином, на час розгляду справи в суді пройшов значний час (майже 20 років), що свідчить про закінчення строків давності для захисту прав позивача, які були (або могли бути) порушені. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, під час розгляду справи в суді позивачем не було наведено жодних обґрунтувань того, яким саме чином були порушені її права як співвласника спірної квартири, в звязку з чим вона заявила вимогу про визнання вище вказаного свідоцтва про право спільної сумісної власності на квартиру незаконним. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло. Вирішуючи вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 01.03.2012 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1997 року разом з іншими співвласниками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачу [PERSON] - відповідно частка співвласника [PERSON] у вказаній квартирі становила 1/6. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] та отримала в органах нотаріату свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки земельної ділянки, що належала [PERSON] Крім неї, іншими спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є відповідач [PERSON], яка також прийняла спадщину після смерті останнього, та [PERSON], який відмовився від своєї частки у спадщині на користь позивача [PERSON] Позивач [PERSON] отримати в органах нотаріату свідоцтво про право на спадщину на вказану частку спірної квартири не має можливості в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS]. Інші співвласники спірної квартири не визнають її права власності на неї. Відповідно до положень ст.ст.1216-1218, ч.1 ст.1220, ст.1226, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33\~ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] просить визнати за нею право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі 2/3 від 1/6 частки в порядку спадкування після смерті [PERSON] Вказана квартира на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вказані особи не визнають право власності позивача на вказану частку спірної квартири, в звязку з чим дані особи повинні бути залучені до справи в якості відповідачів, щоб мати змогу захищати свої права як співвласників квартири. Однак, позивачем [PERSON] після розяснення суду не було заявлено клопотання про залучення вказаних осіб в якості відповідачів по справі без відповідного обґрунтування цьому. Згідно з п. 3.1 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392\~ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.3 глави 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. З позову та долучених матеріалів вбачається, що підставою звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності на квартиру став факт надання нотаріусом 19.06.2014 року розяснення про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею не було надано правовстановлюючого документу на спадкове майно. Однак, позивачем не було надано до суду доказів того, що нею вживалися заходи для отримання оригіналу правовстановлюючого документу у відповідних установах для оформлення в спадкових справах в органах нотаріату, а лише зазначено про те, що оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру знаходиться в архіві [PERSON] міської ради, проте, не надано жодних фактичних даних того, що вона зверталася до вказаного архіву за отриманням свідоцтва, але не змогла його отримати. За таких обставин, позивач, ставлячи питання про визнання за ним у судовому порядку права власності на майно у порядку спадкування, має вказати на правові підстави його звернення до суду з подібною вимогою - має надати до суду відомості про обєктивну неможливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на вказане майно та надати письмову постанову про відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва з вказівкою на підстави такої відмови. Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. \~Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно з п. 3.4 [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~«Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368\~ЦК\~спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Аналіз положень вказаних нормативних актів свідчить про те, що спадкоємці співвласника майна у справі спільної сумісної власності можуть успадкувати право власності на майно спадкодавця у праві спільної сумісної власності лише за умови визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, з позову та долучених матеріалів слідує, що належна померлому [PERSON] частка у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] не визначалася, що свідчить про безпідставність вимог позивача про визнання за нею права спільної сумісної власності на вказану квартиру, оскільки право спільної сумісної власності на майно виникає лише на підставі закону відповідно до положень ст. 368 ЦК України. Вказане свідчить про відсутність підстав лдя задоволення вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Розглядаючи вимогу позивача [PERSON] про виділення їй 2/3 частки від 1/6 частки квартири [ADDRESS], суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Із змісту вказаних норм слідує, що звернутися з вимогою про виділ частки із майна має право лише власник вказаного майна. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не є власником (співвласником) вказаного майна, й тому не може звернутися із вимогою про виділ їй частки у спірній квартирі. Крім того, вимога [PERSON] про виділ їй частки у квартирі фактично є вимогою про реальний поділ квартири, що передбачає спеціальний порядок її вирішення, зокрема, зясування варіантів та способів поділу, які визначаються в ході проведення відповідної експертизи. При цьому, вказана вимога позивача є не доведеною, оскільки позивачем не надано доказів належності їй на праві власності вище вказаної квартири, частку якої вона просить виділити їй у власність, а також не вказано, яким саме способом слід здійснити виділення квартири та на якій підставі. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки. Таким чином, встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про необхідність відмови судом в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Едвайс», [PERSON] міської ради Новобузького району Миколаївської області, треті особи на стороні відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, та необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та виділ частки. Відповідно до статей\~15,\~16,\~393,\~1268,\~1296,\~1297 Цивільного кодексу України\~та

Outcome: dismissed