Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся 14 вересня 2016 року до суду з позовом до 2-ї Харківської державної нотаріальної контори про визнання неправомірними дій державного нотаріуса 2-ї Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] по видачі 14 вересня 1995 року [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Новочеркаська, 1«В». В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в ході судового розгляду Ленінським районним судом м. Харкова цивільної справи 27 квітня 2016 року за його позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], виданого 2-ю Харківською державною нотаріальною конторою 14 вересня 1995 року та 9 серпня 2016 року, а також в ході розгляду його - позивача- апеляції апеляційним судом Харківської області були встановлені обставини, які мають наявні ознаки неправомірних дій державного нотаріуса 2-ї Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] при оформленні 14.09.1995 спадщини на користь дружини спадкодавця [PERSON] - [PERSON] - бабусі позивача. Так, 28 квітня 1992 року [PERSON] - дід позивача - склав заповіт на користь своєї доньки, його - позивача - матері - [PERSON], за яким заповідав їй ? частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Новочеркаській, 1«В». Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом вказаної нотаріальної контори [PERSON] та знаходився на зберіганні у цій же нотаріальній конторі. 7.01.1994 [PERSON] помер, а 23.10. 1994 померла його донька - [PERSON] 14.09.1995 дружина спадкодавця [PERSON] - [PERSON] звернулась до цієї ж нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка, у звязку з чим була заведена спадкова справа державним нотаріусом цієї ж нотаріальної контори [PERSON], та 14.09.1995 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка на ? частину ж вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, а також свідоцтво про право власності на ? частину вказаного будинку. Таким чином, [PERSON] стала власником всього будинку, при цьому нотаріус не перевірила та не врахувала наявність заповіту [PERSON] на користь доньки - [PERSON] Посилаючись на законодавство, яке діяло на час видачі свідоцтва про право власності, а саме положення ч.2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.), п.п. 100, 102, 103 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР № 45/5 від 21.10.1975, п. 86 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 18/5 від 14.06.1994, позивач вважає, що дії державного нотаріуса [PERSON] по видачі свідоцтва про право на спадщину є неправомірними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Зазначив, що заперечення відповідача та 3-ї особи щодо відсутності на час видачі свідоцтва Єдиного реєстру заповітів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не відповідають Конституції України та закону, а саме положенням ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.) , з яких випливає, що державний нотаріус зобовязаний перевірити наявність заповіту. Представники відповідача - 2-ї державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні послались на розсуд суду при вирішенні спору. При цьому зазначили, що під час видачі свідоцтва про право на спадщину у 1994 р. не вівся Єдиний реєстр заповітів, заповідач мав право звернутись з приводу складання заповіту до будь-якої нотаріальної контори за своїм вибором, а не лише за місцем свого проживання, тому перевірити нотаріусу наявність заповіту було неможливо, та цього обовязку на нотаріуса не покладалось. Лише після доповнення згідно з наказом Мінюсту України від 17.10.2000 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій від 14.06.1994 пунктом 111-1 при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру зобовязаний перевіряти є наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. При видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON], яка була державним нотаріусом 2-ї Харківської державної нотаріальної контори та завела спадкову справу, дотримано вимог діючого на той час законодавства,а саме перевірено факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заву про видачу свідоцтва, а перевіряти будь-які інші дані діючим законодавством на той час не вимагалось. Зацікавлена особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, просила справу розглядати у її відсутності, надала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] видано нею дружині спадкодавця [PERSON] на ? частину житлового будинку та надвірних будівель правомірно, відповідно до законодавства, яке діяло на той час. Відповідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 та статті 114 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 18.06.1994 № 18/5 обовязком нотаріусів при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було перевіряти факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заву про видачу свідоцтва. Лише згідно з наказом Мінюсту № 51/5 від 17.10.2000 Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій від 14.06.1994 доповнено пунктом 111-1, відповідно до якого при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Крім того. просила застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог, при цьому зазначила, що не вважає порушеними права позивача. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд за згодою осіб, які приймають участь у справі, вважає можливим розглянути справу у відсутності зацікавленої особи [PERSON], яка на даний час не працює в 2- ї Харківській державній нотаріальній конторі. 3-я особа на стороні відповідача - [PERSON] проти позову заперечував, пославшись на законність свідоцтва про право на спадщину та правомірність дій нотаріуса при його видачі. Представник 3-ї особи [PERSON] - [PERSON] зазначив в судовому засіданні, що дії нотаріуса при видачі свідоцтва про право на спадщину повністю відповідають нормам діючого на час видачі свідоцтва законодавству,та підстави для визнання неправомірними дій нотаріуса відсутні. Крім того, позивач не довів,що його право порушено видачею вказаного свідоцтва. Позивач неодноразово звертався до суду з необґрунтованими позовами до [PERSON] з приводу спадщини, та в рішенні апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2016 року зазначено, що наявність заповіту [PERSON] взагалі не має ніякого правового значення, оскільки для його реалізації спадкоємцям потрібно у встановлений шестимісячний строк подати заяву про прийняття спадщини на підставі заповіту,доказів того,що мати позивача [PERSON] прийняла спадщину та вступила у фактичне управління спадковим майном після смерті батька суду не надано, а її періодичне проживання не може свідчити про прийняття спадщини. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON],представників відповідача [PERSON], [PERSON], 3-ю особу [PERSON], його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Позивач - [PERSON], [INFO],є сином [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії І-ВЛ № 171627, виданим відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м.Харкова. 28 квітня 1992 року державним нотаріусом 2-ї Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] посвідчено заповіт [PERSON], за яким останній належний йому жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Харкові,вул. Новочеркаська, 1 «в» заповідав таким чином ; ? частину сину [PERSON], ? частини дочці [PERSON]. [PERSON] помер 7 січня 1994 року, що підтверджено повторним свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 497547, виданим 16 червня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 14 вересня 1995 року [PERSON] звернулась з заявою до 2-ї Харківської державної нотаріальної контори з заявою, в якій зазначила,що житловий будинок по вул.. Новочеркаській,1-«в» набутий їй з чоловіком [PERSON] на загальні кошти, спадкове майно після його смерті складає ? частина вказаного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, спадщину вона прийняла, син померлого [PERSON] спадщину не прийняв та на неї не претендує, інших спадкоємців немає, тому вона просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину, та свідоцтво про право власності на ? частину. 14 вересня 1995 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на ? частину вказаного житлового будинку літ «А-1» жилою площею 53, 3 кв.м., та надвірних будівель, сарай літ. «Б», «Е», «Ж», льох літ. Г, душ літ З, №2,4,5,7 огорожа, №6 зливна яма, №3 водопровід, 1 замощення,що знаходиться в м.Харкові,вул. Ново-Черкаська,1-в. У липні 2015 року позивач [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], 3-я особа - 2-га державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,визнання факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом .Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 27 квітня 2016 року у задоволення вказаного позову відмовлено, Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2016 року вказане рішення змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв, в інший частині рішення залишено без змін. Як встановлено рішенням суду від 27 квітня 2016 року, 23 жовтня 1994 року померла [PERSON] донька [PERSON], мати позивача. [PERSON] постійно проживала в м.Харкові, по Комсомольському шосе, 57, кв.51. Їз заявою про прийняття спадщини після її смерті 21 квітня 1995 року звернулись [PERSON] та діти померлої [PERSON] та [PERSON] позивач, від імені яких діяв батько [PERSON]. Доказів,що [PERSON] на праві власності належало якесь майно, спадкова справа не містить, як і доказів того,що спадкоємцям видавалось свідоцтво про право власності в порядку спадкування. На час видачі [PERSON] 14 вересня 1995 року свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка \~діяв Закон України « Про нотаріат» N 3426-XII від 02.09.93(надалі - Закон), а також Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв наказом Мінюсту N 18/5 від 18.06.94, зареєстр. в МЮ України 7 липня 1994 р. а N 152/361 (надалі - Інструкція), та правовідносини сторін регулюються вищезазначеними правовими нормами, які діяли під час видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 39 вказаного Закону п орядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Згідно зі ст.ст. 36, 41 Закону «Про нотаріат» нотаріальні дії з посвідчення заповіту могли вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою будь-якого виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів на всій території України, у тому числі приватним нотаріусом. Відповідно до положень ст. 68 Закону України «Про нотаріат» державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. Згідно з п.1 ст. 109 вищенаведеної Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством на імя всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Відповідно до ст. 114 Інструкції державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства осіб, які подали заяву, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Державним нотаріусом [PERSON] дотримані вимоги ст. 68 Закону України «Про нотаріат» та ст. 114 Інструкції, перевірено факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна, після чого видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] - дружині померлого, як спадкоємцю першої черги за законом. Таким чином, дії державного нотаріуса [PERSON] відповідали чинному на час вчинення нотаріальних дій законодавству України. На час видачі свідоцтва про право на спадщину не був введений Єдиний реєстр заповітів. Лише згідно з наказом Мінюсту № 51/5 від 17.10.2000 року Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій від 14.06.1994 року доповнено пунктом 111-1, згідно з яким при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Твердження представника позивача про те, що в силу положень ст.524 ЦК УРСР ( в ред. 1963 р.) державний нотаріус зобовязана була перевірити в алфавітній книзі обліку заповітів, чи не змінено спадкування за законом заповітом, не відповідає вищенаведеному змісту вказаної правової норми, якою такий обовязок на нотаріуса не покладений. Так, відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Вказана правова норма також ніяким чином не зобовязувала державного нотаріуса перевіряти наявність заповіту або його зміну чи скасування. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» ( із змінами, внесеними згідно із Законами N 762-ІУ від 15.05.2003, N 3538- IV від 15.03.2006; в редакції Закону N 614-УІ від 01.10.2008) нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як зазначено у вказаному рішенні апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2016 року, доказів того, що мати позивача [PERSON] прийняла спадщину та вступила у фактичне управління спадковим майном після смерті батька суду не надано, а її періодичне проживання в спадковому майні не може свідчити про прийняття спадщини. Не має будь - якого правового значення і наявність заповіту [PERSON], оскільки для його реалізації спадкоємцям потрібно в установлений шестимісячний строк подати заяву про прийняття спадщини на підставі заповіту». У цьому ж рішенні апеляційного суду Харківської області зазначено, що [PERSON] померла 23 жовтня 1994 року, після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, в результаті чого втрачена її здатність мати цивільні права і обовязки, зокрема і спадкові права після смерті її батька, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] є таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Спадкоємець, який не вчинив жодної дій, що свідчать про прийняття спадщини, спадщину не прийняв. Відповідно до ст. 61 ЦПК України о бставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку,що позивачем не надано доказів порушення його прав, свобод чи інтересів видачею свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON], та дії державного нотаріуса по видачі вказаного свідоцтва є правомірними, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову по суті заявлених позовних вимог, суд не застосовує строк позовної давності.

Outcome: dismissed