Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач в серпні звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 07.05.2019 міжпозивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. У відповідності до умов договору позивач передав, а відповідач отримав у позику 670 доларів США. Відповідач зобов`язаний був повернути суму позики до 07.09.2019, однак зобов`язання не виконав. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 670 доларів США, 3% річних - 38,21 доларів США, інфляційні втрати - 87,77 доларів США, що в загальному становить - 795, 98 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти з розрахунку курсу НБУ (26,8186 грн./дол. США) становить - 21345, 64 грн. Ухвалою Богунський районний суд м. Житомира від 01.09.2021 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час, місце розгляд справи був належним чином повідомлений. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а відтак, відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності в заочному порядку, на підставі вимог ст.ст. 211, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки, за яким позивач передав, а відповідач отримав у власність 670 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 07.09.2019 року. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За правилами ст.525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року наголошує, що «Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Як передбачає ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак відповідач на день розгляду справи не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернув позивачу кошти. Таким чином, на момент звернення до суду, заборгованість за договором позики відповідача перед позивачем складає 670 дол. США, що еквівалентно 17967,26 грн. Аналізуючи докази, зібрані по справі, суд приходить до висновку, що оскільки позивач передав відповідачу 670 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою та виконав зі свого боку умови вказаного договору, а відповідач, отримавши вказану суму, не повернув їх позивачу у вказаний строк, тому зазначений розмір підлягає стягненню у судовому порядку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.ст. 526,527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 р. у справі № 6-369цс15. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку, у позивача виникло право вимоги сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції з вересня 2019 р. по серпень 2021 р. Враховуючи вказане, суд дійшов до висновку, що оскільки відповідач не виконує рішення суду, отриману суму позики не повертає, тому [PERSON] має право на отримання процентів від суми позики, 3%-річних та інфляційних втрат, а тому його позовні вимоги є обґрунтованими. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved