Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

позивач за первісним позовом звернувся в суд з позовними вимогами до відповідача про стягнення, як з поручителя, заборгованості за договором про надання овердрафту від 14.01.2014 року № 015/322904/192161, укладеного між ПАТ «[PERSON] Аваль» та ТзОВ фірма «Техноком-3», договором поруки від 14.01.2014 року № 44745/322904/322904, укладеного між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], в загальному розмірі 330402 грн. 83 коп. та судових витрат. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов, що ухвалою суду від 05.02.2016 року прийнятий та обєднаний в одне провадження із первісним позовом, яким просить визнати припиненою поруку за договором поруки від 14.01.2014 року № 44745/322904/322904, укладеного між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] Позивач за первісним позовом свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного між ПАТ «[PERSON] банк Аваль» та ТзОВ фірма «Техноком-3» договору про надання овердрафту від 14.01.2014 року № 015/322904/192161, [PERSON] надав позичальнику овердрафт для фінансування господарської діяльності в межах ліміту овердрафту 450 000 грн. строком до 14.01.2017 року зі сплатою процентної ставки 20,0% річних, у випадках передбачених п.8 Договору овердрафту, зі сплатою процентної ставки 40,0%. Проте позичальник взяті на себе зобовязання не виконував належним чином, допустив утворення кредитної заборгованості станом на 14.10.2015 року на загальну суму 330402 грн. 83 коп., що складалася із заборгованості за тілом кредиту в сумі 252160,27 грн., заборгованості за відсотками в сумі 66722,48 грн. та пені за несвоєчасне виконання умов договору в розмірі 11520,08 грн. Водночас, оскільки кредитні зобовязання позичальника за договором про надання овердрафту від 14.01.2014 року були забезпечені договором поруки від 14.01.2014 року № 44745/322904/322904, укладеного між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON], Банком з метою вирішення питання щодо забезпечення виконання кредитних зобовязань було направлено 07.04.2015 року поручителю вимогу про погашення кредитної заборгованості. Однак така вимога поручителем була залишена поза увагою, в добровільному порядку у встановлені строки кредитна заборгованість погашена не була, а тому він звернувся до суду із позовом та просить його задоволити. Відповідач зустрічний позов обґрунтовує тим, що його зобовязання за договором поруки від 14.01.2014 року № 44745/322904/322904, укладеного ним із ПАТ «[PERSON] Аваль», є припиненими в силу того, що Банком пропущено шестимісячний строк визначений ч.4 ст.559 ЦК України, для предявлення вимоги до поручителя з моменту настання строку виконання основного зобовязання за договором про надання овердрафту. Зокрема вважає, що відповідно до чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду України, вказаний строк є таким, що не підлягає продовженню, чи перериванню, зі спливом його жодні дії щодо примушення поручителя до виконання кредитного зобовязання є неправомірними, і перебіг такого починається з моменту порушення строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. При цьому переконаний, що протягом визначеного строку [PERSON] таку вимогу повинен заявити не у формі письмової вимоги, а шляхом звернення до суду із відповідним позовом до поручителя. Оскільки, на його думку, такий строк розпочав свій перебіг з моменту виникнення у позичальника простроченої заборгованості, а саме з 25.06.2014 року, і протягом шести місяців із зазначеної дати, у строк до 25.12.2014 року Банком такої вимоги у формі позовної заяви до нього не заявлено, а відтак станом на 26.12.2014 року його порука за оспорюваним договором припинилася. У звязку із вказаним просить зустрічний позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача підтримав первісний позов, зустрічний позов заперечив, дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві, їх доповнив наступним. На його переконання правові позиції Верховного Суду України щодо встановлення обовязку банку предявити вимогу до поручителя у шестимісячний строк з моменту настання строку виконання основного зобовязання у формі позовної заяви суду не слід брати до уваги та керуватися ними при постановленні рішення суду, оскільки такі не є переконливими, носять виключно рекомендаційний характер, і щодо них існує окрема думка інших суддів Верховного Суду України, які розмежовують поняття «позов» та «вимога», вказуючи на їх не ідентичність, а відтак вважає, що така вимога не обовязково може до поручителя предявлятися у формі позову, а і шляхом надіслання письмової претензії. Одночасно вважає, що за своєю суттю шестимісячний строк визначений ч.4 ст.559 ЦК України є позовною давністю упродовж якого кредитор має право звернутися за захистом свого порушеного права до суду з позовною заявою, а тому на його перебіг поширюються правові норми ст.264 ЦК України, які передбачають випадки переривання перебігу позовної давності. А відтак, оскільки позичальником після виникнення простроченої заборгованості з 26.06.2014 року визнавалися свої зобовязання за договором про надання овердрафту, а саме у спосіб здійснення періодичних платежів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості в періоди з 26.06.2014 року по 03.04.2015 року та з 07.12.2015 року по 19.01.2016 року, тому переконаний, що перебіг позовної давності неодноразово переривався. У звязку із цим кредитором не пропущено строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права, який повинен відраховуватися від дня настання строку виконання основного зобовязання. Крім цього зазначив, що договором поруки між сторонами було досягнуто згоди щодо збільшення позовної давності до пяти років, а відтак Банком строк на звернення до суду за захистом свого права не пропущено. На підставі наведеного вважає, що підстав для задоволення зустрічного позову немає, такий слід відхилити за безпідставністю, а первісний позов задоволити, стягнувши з відповідача, як поручителя, вказану заборгованість за договором про надання овердрафту. Представник відповідача в судовому засіданні дала пояснення аналогічні викладеним обґрунтуванням до зустрічного позову, вважає що на даний час існують підстави для визнання поруки за оспорюваним договором поруки від 14.01.2014 року припиненою, оскільки шестимісячний строк, визначений ч.4 ст.559 ЦК України не є позовною давністю та сплив у грудні 2015 року, внаслідок чого позивач втратив право вимагати в [PERSON] виконання взятих на себе зобовязань за цим договором поруки. Тому вважає, що зустрічний позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення, водночас підстав для задоволення первісного позову про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про надання овердрафту немає. Третя особа ТзОВ фірма «Техноком-3» в судове засідання явку свого представника не забезпечила повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин своєї неявки суду не повідомила, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні первісного позову відмовляє, зустрічний позов задовольняє з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.01.2014 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та ТзОВ фірма «Техноком-3» було укладено договір про надання овердрафту № 015/322904/192161 (а.с.66-79), відповідно до умов якого, [PERSON] надав Позичальнику протягом строку доступності овердрафту до 13.01.2017 року можливість використання овердрафту з поточного рахунку в межах діючого поточного ліміту, внаслідок чого за зазначеним Поточним рахунком виникає дебетове сальдо. Овердрафтом визначено форму кредитування позичальника, яка полягає у здійсненні платежів (переказів) з Поточного рахунку в межах обумовленої Максимальним лімітом 450 000 грн. та Поточним лімітом суми, в разі відсутності (недостатності) грошових коштів на поточному рахунку. За користування овердрафтом сторонами встановлено сплату процентної ставки 20,0% річних, у випадках передбачених п.8 Договору овердрафту, сплату процентної ставки 40,0%. Однак, як в ході судового розгляду встановлено, позичальник ТзОВ фірма «Техноком-3» свої зобов'язання за договором виконувало неналежним чином, у зв'язку із чим допустило утворення заборгованості, яка у розмірі 242276,15 грн. згідно з рішенням господарського суду м.Києва від 01.02.2016 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2016 року, з ТзОВ фірма «Техноком-3» була стягнута на користь ПАТ «[PERSON] Аваль». Окрім цього, [PERSON] звернувся до суду із первісним позовом до відповідача, та вважає, що [PERSON] повинен нести солідарну із позичальником відповідальність в межах заявленої заборгованості у розмірі 330402 грн. 83 коп., що утворилася станом на 14.10.2015 року, внаслідок порушення умов кредитного зобовязання за договором про надання овердрафту, як поручитель, зобовязання якого виникають із договору поруки від 14.01.2014 року № 44745/322904/322904, укладеного між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дійсно, за змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з договором поруки від 14.01.2014 року № 44745/322904/322904 (т.1 а.с.80-86) вбачається, що [PERSON] взяв на себе зобовязання нести солідарну відповідальність з позичальником ТзОВ фірма «Техноком-3», як поручитель, за належне виконання кредитного зобовязання за умовами договору про надання овердрафту від 14.01.2014 року № 015/322904/192161, в межах заборгованості по кредиту у розмірі 450 000 грн., процентів, нарахованих за користування кредитом, комісій, неустойки (штрафу, пені), збитків завданих кредиторові, у тому ж обсязі, що і позичальник. Одночасно, за положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки, судом встановлено, що такий строк договором поруки не встановлено, тому суд вважає переконливим такий висновок, що порука відповідача за оспорюваним договором є дійсною протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання за забезпеченим нею кредитним договором. Відповідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1, постанова від 17 вересня 2014 року, яка у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України повинна враховуватися усіма судами України, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відтак обґрунтування позивача за первісним позовом, що визначений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк є позовною давністю не заслуговують на увагу, як безпідставні, оскільки правова природа вказаного строку є іншою, внаслідок чого такий строк не може перериватися, збільшуватися чи продовжуватися судом. А відтак, усі покликання позивача на ті обставини, що внаслідок збільшення строку позовної давності умовами договору, а також внаслідок здійснення періодичних платежів позичальником, його право на заявлення вимоги до поручителя у формі позову не обмежується шестимісячним строком від дня настання строку виконання основного зобов'язання, є безпідставними. Крім цього, вирішуючи питання щодо перебігу шестимісячного строку заявлення вимоги Банком до поручителя, суд враховує, що початок перебігу такого строку повязується законодавцем із моментом настання строку виконання боржником основного зобовязання за кредитним договором. Відповідно до вимог ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. З наведеного випливає, що якщо договором про надання кредиту встановлено обовязок позичальника повертати кредит разом з відсотками та іншими обовязковими платежами щомісячно певними частинами, то у випадку прострочення хоча б одного із таких платежів у позикодавця настає право вимоги дострокового повернення усієї суми позики, що залишилася та сплати відсотків і інших платежів. Як встановлено судом, і вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості (т.1 а.с.7-10), внаслідок недозволеного овердрафту у позичальника ТзОВ фірма «Техноком-3», станом на 26.06.2014 року виникла прострочена заборгованість по кредиту та по сплаті відсотків, яка в подальшому періодично змінювалася та станом на 14.10.2015 року разом із нарахованою пенею досягла зазначеної у позові суми у розмірі 330402 грн. 83 коп. За таких обставин суд переконаний, що саме з 26.06.2014 року, а не як зазначає відповідач 25.06.2014 року, внаслідок порушення позичальником взятих на себе кредитних зобовязань, у Банку настало право вимагати у позичальника достроково виконати взяті на себе кредитні зобовязання, а для позичальника настав строк виконання основного зобов'язання. У звязку з цим, суд переконаний, що з 26.06.2014 року для Банку також розпочався перебіг шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителя [PERSON] про виконання порушеного позичальником кредитного зобовязання, який завершився 26.12.2014 року і в силу наведених правових позицій, продовженню чи перериванню не підлягав. Однак, як безспірно встановлено в ході судового розгляду, протягом зазначеного строку банком до поручителя вимог про погашення кредитного зобовязання не предявлялося, письмова вимога була направлена поручителю лише 07.04.2015 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся лише 11.11.2015 року. За таких обставин, оскільки протягом шести місяців (з 26.06.2014 року по 26.12.2014 року), від дня настання строку виконання основного зобовязання Банком не предявлено вимоги до поручителя щодо виконання забезпечених порукою кредитних зобовязань, а відтак станом на 27.12.2014 року строк предявлення такої вимоги для банку сплив, у звязку із чим порука [PERSON] припинилася за договором поруки від 14.01.2014 року, а банком втрачено право для захисту свого права на отримання належно виконаного кредитного зобовязання у вказаний спосіб. При цьому, обґрунтування обох сторін, щодо взяття до уваги чи відхилення правових позицій Верховного Суду України щодо визначення форми вимоги до поручителя протягом зазначеного у ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку, судом до уваги не приймаються, оскільки як уже встановлено, протягом зазначеного строку [PERSON] ні з письмовою вимогою, ні з позовом до поручителя не звертався, а відтак втратив своє право на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. А тому у задоволенні первісного позову слід відмовити за його безпідставністю, зустрічний позов задоволити, шляхом визнання поруки за оспорюваним договором припиненою з 27.12.2014 року. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, понесені позивачем за зустрічним позовом судові витрати слід покласти на відповідача за зустрічним позовом ПАТ «[PERSON] Аваль».

Outcome: approved