Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював завідувачем господарської частини навчального корпусу Івано-Франківського фінансово-комерційного кооперативного коледжу ім. С. Граната. Був прийнятий на роботу з 20 серпня 2013 року по безстроковому трудовому договору, але з 20 червня 2014 року був допущений до роботи. Через декілька місяців перебування на посаді його викликала до себе інспектор відділу кадрів [PERSON] і сказала, щоб позивач переписав заяву де вказав термін роботи до червня 2014 року. Позивач під тиском керівництва змушений був переписати заяву про прийняття на роботу. Однак, позивач вважав та вважає, що працював по безстроковому трудовому договору, оскільки його робота не містить ознак сезонності, тимчасовості, не є декретним місцем. Звільнили позивача з роботи з 01 липня 2014 року, а ознайомили з наказом про звільнення з роботи і видали трудову книжку через 2 місяці після звільнення з роботи - 3 вересня 2014 року. Позивач після 01 липня 2014 року продовжував працювати та 02 липня 2014 року був на роботі, отже після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривали. Через несвоєчасну видачу трудової книжки позивач зазнав матеріальних збитків в сумі 900 грн. Просить визнати строковий трудовий договір недійсним в частині строку його дії, визнати трудовий договір укладений на невизначений строк з моменту прийняття на роботу,скасувати наказ від 27 червня 2014 року № 49-к про звільнення з 01 липня 2014 року незаконним та поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, оскільки між сторонами було укладено строковий трудовий договір, сторони погодили його термін, заяви позивача про прийняття його на роботу за безстроковий трудовим договором не існує, доказів написання такої заяви позивач не надав, як і не надано доказів написання заяви про прийняття на роботу за строковим трудового під тиском. Після закінчення строкового трудового договору позивача було звільнено з роботи. Свідок [PERSON] суду дав покази, в яких вказав, що в липні 2014 року хотів придбати земельну ділянку в кооперативі де головою був позивач. Дружина позивача сказала що він працює в Івано-Франківському фінансово-комерційному кооперативному коледжі ім. С. Граната. Свідок прийшов туди і побачив в кабінеті позивача. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із наказу № 63-к від 20 серпня 2013 року позивача було прийнято на роботу в Івано-Франківський фінансово-комерційний кооперативний коледж ім. С. Граната на посаду завідувача господарської частини навчального корпусу з 20 серпня 2013 року до 30 червня 2014 року (а.с.5). Виданню наказу передувала заява позивача від 19 серпня 2013 року, яка ним написана власноручно, про прийняття на роботу на посаду завідувача господарської частини навчального корпусу коледжу з 20 серпня 2013 року до 30 червня 2014 року (а.с.14). Отже, між сторонами було укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 23 КЗпП України визначає, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Як вбачається із заяви позивача про прийняття на роботу та копії наказу № 63-к від 20.08.2013 року, між сторонами було укладено строковий трудовий договір, терміном до 30 червня 2014 року. Укладення трудового договору було оформлено наказом, відповідно до законодавства, яке діяло на час виникнення трудових правовідносин. Позивач стверджує, що він писав заяву про прийняття на роботу за безстроковим трудовим договором, однак такі його твердження належними та допустимими доказами не підтверджено. Також голослівними є твердження позивача про те, що заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором ним було написано під тиском керівника. Судом було роз'яснено позивачу його право на подання доказів, однак позивачем доказів на підтвердження своїх слів суду не надано. В даному випадку сторонами добровільно, самостійно визначено строк трудового договору, з 20 серпня 2013 року до 30 червня 2014 року. Отже, судом при розгляді справи не виявлено підстав для визнання недійсним строкового трудового договору в частині строку його дії. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання трудового договору укладеним на невизначений строк з моменту прийняття на роботу, оскільки позивач заяву про прийняття на роботу писав 19 серпня 2013 року, прийнятий на роботу згідно наказу 20 серпня 2013 року, доказів протилежного суду не надано. Що стосується вимоги позивача про скасування наказу про звільнення від 27 червня 2014 року № 49-к та поновлення на посаді, то суд виходить виходить з наступного. Як вже встановлено судом, між сторонами було укладено строковий трудовий договір. У зв'язку із закінченням трудового договору 30 червня 2014 року позивача було звільнено з роботи з 01 липня 2014 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП (а.с.4). Стаття 36 КЗпП визначає однією із підстав припинення трудового договору - закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Отже, строк трудового договору закінчився 30 червня 2014 року, тому 01 липня 2014 року позивач був звільнений з роботи правомірно. Суд вважає недоведеними твердження позивача про те, що трудові відносини між сторонами фактично тривали після 30 червня 2014 року, оскільки як вбачається із табеля обліку робочого часу (а.с.20) відмітки про роботу позивача відсутні. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], оскільки свідок тільки бачив позивача в кабінеті, що не підтверджує того, що позивач працював, виконував свої посадові обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач також стверджує, що наказ про його звільнення було винесено 03 вересня 2014 року, однак такі його твердження спростовуються доказами наданими представниками відповідача, а зокрема копією Акту від 01 липня 2014 року про відмову позивача підписати (ознайомитись) наказ про припинення трудового договору (а.с.18), та копією наказу акту від 01 липня 2014 року про відмову отримати трудову книжку (а.с.16). Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Як вже зазначалось судом вище, позивач відмовився від ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки 01 липня 2014 року. Отримав позивач копію наказу та трудову книжку 03 вересня 2014 року, що сторонами визнається. Отже, у задоволенні вимоги позивача про скасування наказу про звільнення від 27 червня 2014 року № 49-к та поновлення на посад також слід відмовити. Безпідставною також є вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивача правомірно було звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору, також відповідачем було дотримано порядку звільнення з роботи. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 21, 23, 24, 36, 47, 235 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60, 61 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed