Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 248990,20 гривень, а також три відсотки річних у розмірі 5423,21 гривень, проценти у розмірі 34517,55 гривень, а всього в сумі 288930,96 гривень та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.10.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошової суми у розмірі 9580,0 доларів США, про що відповідачем складено розписку. Умовами договору було визначено строк виконання зобов'язання відповідачем щодо повернення позики - 31.12.2015 року. Оскільки своїх зобов'язань за договором позики відповідач не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, тому просить стягнути ці кошти з відповідача в примусовому порядку. Крім цього, у відповідності до положень ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5423,21 гривень та проценти у розмірі 34517,55 гривень, а тому просить позов задоволити. В судове засідання 03.02.2017 року представник позивача [PERSON] не з'явився, про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, при цьому від нього поступила заява про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Виклик відповідача здійснювався також шляхом публікації оголошення в газеті «Високий замок» № 5 від 13-15 січня 2017 року, а тому згідно зі ст.224 ЦПК України проведено заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та перевіривши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається, з представленої розписки про отримання позики, складеної 28.10.2015 року (а.с.4), [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 9580,0 доларів США та зобов'язався їх повернути до 31.12.2015 року. В разі неповернення коштів у встановлений строк [PERSON] зобов'язався сплатити позивачу разову комісію у розмірі 1000,0 доларів США, а також місячну комісію у розмірі 500,0 доларів США. При частковому погашенні суми не менше половини, термін повернення решти суми відтерміновується на три місяці без додаткових комісій. Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В той же час, у відповідності до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що із змісту розписки вбачається чіткі посилання відповідача про предмет та зміст укладеного між сторонами договору позики, дату отримання такої та строки повернення. Положеннями частини 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами саме договору позики на суму 9580,0 доларів США, а тому суд вважає підставними заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за цим договором позики. Одночасно вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договором позики від 28.10.2015 року суд враховує, що позика мала місце в іноземній валюті, а саме в доларах США. Однак, відповідно до ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України, правового висновку Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, встановлено, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином вирішуючи питання про стягнення заборгованості за договором позики, що надавалася у валюті, є правильним визначати грошовий еквівалент в національній валюті та здійснювати стягнення в гривні. Крім цього, суд враховує, що відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» гривневий еквівалент валютного зобов'язання має визначатися станом на день розгляду справи. Однак, як вбачається із матеріалів справи позивач звернувшись із позовом до суду, просить стягнути розмір заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті станом на день подання позову до суду, що був суттєво нижчим у порівнянні на даний час. Отже, враховуючи, що на даний час офіційний курс долара США є більшим у порівнянні із 26.09.2016 року, і позивач настоює на стягненні з відповідача заявленої у позові суми - грошового еквіваленту від суми позики саме станом на час звернення до суду, а суд при розгляді справи зобов'язаний неухильно дотримуватися принципу диспозитивності, тому суд позбавлений можливості виходу за межі заявлених позовних вимог і приходить до висновку про необхідність стягнення заборгованості за договором позики, обмежившись її гривневим еквівалентом саме на час звернення позивача з позовом до суду. А тому в цій частині позовні вимоги слід задоволити. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що станом на 28 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов'язання у строки визначені договором, тому позов слід задоволити та стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 5423,21 гривень, проценти на суму боргу за період прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 34517,55 гривень. Понесені позивачем судові витрати покласти на відповідача, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved