Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить зобовязати відповідача забрати майно, що знаходиться за адресою: Ужгородський район, с. Баранинці, вул. Фізкультурна, 5, та стягнути з нього 85400,00 грн. на відшкодування завданих збитків, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.09.2014 року між сторонами по справі був укладений на невизначений термін договір оренди майна з правом викупу, у відповідності до умов якого відповідач (орендодавець) передав позивачу (орендар) у строкове платне користування рухоме майно, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, пр. Свободи, 31/18 в приміщенні кафе «Кофітель», з наступним переходом права власності на майно від орендодавця до орендаря. В грудні 2015 року позивач, користуючись правом, наданим ст.763 ЦК України, прийняв рішення про відмову від даного договору, надіславши на адресу відповідача 29.12.2015 року цінним листом з повідомленням про вручення відповідну письмову відмову від договору. Дана письмова відмова від договору оренди була отримана відповідачем 12 січня 2016 року, а тому вважає, що договір оренди майна є припиненим з 12 лютого 2016 року. У звязку з тим, що факт припинення договору оренди заперечувався відповідачем та від прийняття повернутого з оренди рухомого майна він відмовився, позивач був змушений передати дане майно на відповідальне платне зберігання [PERSON] на підставі укладеного з ним договору зберігання рухомого майна від 12.02.2006 року, оскільки не мав можливості зберігати його в приміщенні кафе «Кофітель», власником якого була [PERSON] і та заперечувала проти його подальшого знаходження в приміщенні. Вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18 серпня 2016 року укладений між сторонами договір оренди майна з правом викупу був визнаний припиненим з 12 лютого 2016 року. Однак, відповідач відмовився забирати передане на відповідальне зберігання майно, у звязку з чим позивач вважає, що такими діями відповідача йому завдана матеріальна шкода, оскільки тільки за період зберігання з 12 лютого 2016 року по 12 жовтня 2016 року він був змушений сплатити зберігачу 85400,00 грн. А тому просить, зобовязати відповідача забрати майно, що знаходиться за адресою: Ужгородський район, с.Баранинці, вул.Фізкультурна, 5, та стягнути з нього 85400,00 грн. на відшкодування завданих збитків. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 224 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди майна з правом викупу, згідно пункту 1.1 якого відповідач (орендодавець) зобовязався передати позивачу (орендареві) у строкове платне користування майно, що знаходиться за адресою: м Ужгород, проспект Свободи, 31/18 в приміщенні кафе «Кофітель», власником якого є [PERSON], згідно свідоцтва про право власності, що визначене у цьому договорі (надалі іменується «майно»), з наступним переходом права власності на майно від орендодавця до орендаря, а орендар зобовязався прийняти майно у строкове платне користування, а згодом і у власність, а також сплачувати орендодавцеві орендну плату. Відповідно до пункту 1.2 договору в оренду передається наступне майно: тераса та терасні меблі, меблі, бар-стійка, холодильник, кондитерська вітрина, телевізор, кондиціонер, теплова завіса, стільці, столи, дивани. Загальна вартість майна становить 221000 грн., що в еквіваленті становить 17000 доларів США. Курс долара на момент підписання договору становить 13 грн. за 1 долар США. Згідно з пунктом 3.1 договору майно повинно бути передане орендодавцем та прийняте орендарем протягом 3 робочих днів з моменту набрання чинності цим договором, що оформлюється сторонами актом прийому-передачі. В пунктах 7.1, 7.2 договору сторони встановили, що майно, що орендується, переходить у власність орендаря, за умови сплати його повної вартості. Перехід права власності на майно від орендодавця до орендаря оформлюється шляхом складання сторонами заяви про повний розрахунок та відповідного акту. Пунктами 9.1, 9.2 договору передбачено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього договору та закінчується оформленням розписки про повний розрахунок. На виконання умов договору 01 вересня 2014 року сторонами підписано акт прийому-передачі, згідно якого майно, визначене в пункті 1.2 договору, передане орендодавцем (відповідачем) та отримане орендарем (позивачем) у належному для використання стані. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч.1, 2 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. У відповідності до частин 1, 2 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Судом встановлено, що за змістом пункту 9.2 договору оренди майна з правом викупу, даний договір укладений сторонами на невизначений строк, з огляду на те, що сама по собі умова договору про дію договору до оформлення розписки про повний розрахунок не може розглядатися як установлення строку дії договору оренди, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2015 року [PERSON] цінним листом за №8800016505523 з описом вкладеного та повідомленням про вручення надіслано на адресу відповідача [PERSON] письмову відмову від договору оренди майна з правом викупу від 01.09.2014 року, з проханням прийняти від нього майно, що було передано за договором оренди. Дане повідомлення про відмову від договору було отримане особисто відповідачем 12 січня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №8800016505523. Враховуючи те, що позивач своїм правом, передбаченим ч.2 ст.763 ЦК України, щодо відмови від договору оренди, укладеного на невизначений строк, скористався з дотриманням встановленого порядку, позивач належним чином за один місяць письмово попередив про це відповідача, письмова відмова від договору оренди отримана відповідачем 12 січня 2016 року, суд приходить до висновку, що договір оренди майна з правом викупу, укладений між сторонами 01.09.2014 року, є припиненим з 12 лютого 2016 року. Дані обставини справи встановлені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 серпня 2016 року у цивільній справі №308/2209/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору оренди припиненим, яким позов задоволено. Визнано договір оренди майна з правом викупу від 01 вересня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], припиненим з 12 лютого 2016 року. Вищевказане рішення суду набрало законної сили 30.08.2016 року. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення В свою чергу, повернення речі після закінчення договору найму є двосторонньою дією, оскільки обумовлено діями наймача по поверненню майна та діями наймодавця по його прийняттю. Відтак, виконання обов'язку наймачем по поверненню майна обумовлене обов'язком наймодавця його прийняти. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не прийняв відмову позивача від договору оренди, факт припинення договору оренди з 12 лютого 2016 року ним заперечувався, а від прийняття повернутого з оренди майна відповідач відмовився. Письмовим повідомленням від 19.02.2016 року з додатками (зокрема, копією договору зберігання рухомого майна), надісланого на адресу відповідача 20.02.2016 року цінним листом №8800611147010 з описом вкладеного, позивач поставив до відома, що 12 лютого 2016 року між ним та гр. [PERSON] було укладено договір зберігання рухомого, згідно пункту 1.1. якого позивач передав зберігачу на відповідальне зберігання орендоване майно: тераса (в розібраному стані) та терасні меблі, меблі, бар-стійка, холодильник, кондитерська вітрина, телевізор, кондиціонер, теплова завіса, стільці, столи, дивани. З метою уникнення штучного створення заборгованості за договором зберігання, позивач просив відповідача якнайшвидше забрати вищевказане майно з платного зберігання. Даний цінний лист за №8800611147010 отриманий відповідачем особисто 23.02.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до пунктів 1.1., 2.1.2 , 3.1 вищенаведеного договору зберігання рухомого майна плата за зберігання складає 300,00 грн. за день, яка вноситься по закінченні зберігання за фактичну кількість днів зберігання. Місце зберігання рухомого майна Ужгородський район, с. Баранинці, вул. Фізкультурна, 5. Строк зберігання з 12 лютого 2016 року по 12 серпня 2016 року включно. За умовами пунктів 2.1.5, 2.1.7 даного договору зберігач повертає майно поклажодавцю (позивачу) або визначеній ним особі: громадянину України [PERSON] (відповідачу), за першою вимогою не пізніше 2-х робочих днів з дня одержання такої вимоги та після повної оплати фактичного часу зберігання. Зберігач вправі вимагати оплати за фактичний строк зберігання, якщо майно витребувано достроково або не забрано в строк. Згідно отриманої письмової заяви-повідомлення відповідача від 20.03.2016 року, позивача повідомлено, що припинення договору можливе після повного виконання взятих зобовязань щодо сплати повної вартості майна та прийняття його у власність орендарем (позивачем). Наголошено, що передача майна орендодавця (відповідача) третім особам на зберігання не позбавляє та не припиняє відповідальності орендаря (позивача) за його збереження та сплати орендної плати. Враховуючи дані обставини, суд приходить до висновку, що відповідач був обізнаний про факт припинення договору оренди майна з правом викупу з 12.02.2016 року, передачу майна на відповідальне зберігання та розмір плати за його зберігання, усвідомлював наслідки не прийняття ним майна з оренди, мав можливість та повинен був вжити заходів щодо зменшення розміру завданих ним позивачу збитків по належному збереженню майна після припинення договору оренди. Суд приймає до уваги, що згідно п.1.1. договору оренди в строкове платне користування передавалося майно, розташоване в приміщенні кафе «Кофітель», власником якого є [PERSON], тобто стороння по відношенню до сторін особа, яка не є стороною договору та не несе відповідальності по збереженню майна після припинення договору оренди, а тому передача позивачем орендованого майна на відповідальне зберігання третім особам є обґрунтованим та доцільним. По закінченню попередньо визначеного договором строку зберігання, 12 серпня 2016 року між позивачем та гр.[PERSON] була укладена додаткова угода, якою продовжено термін зберігання до 12 жовтня 2016 року та збільшено розмір плати зберігання до 500,00 гривень за 1 (один) календарний день зберігання. Факт повідомлення позивачем про укладення додаткової угоди, продовження терміну зберігання та збільшення розміру плати за зберігання, підтверджується відповідним письмовим повідомленням від 18 серпня 2016 року, надісланого цінним листом за №8801706301021 з описом вкладеного. Відповідно до роздруківки з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», даний цінний лист був вручений відповідачу особисто 22.08.2016 року. З наданих письмових розписок [PERSON] вбачається, що на виконання умов договору зберігання рухомого майна позивачем [PERSON] було сплачено грошові кошти на загальну суму 85400,00 грн., а саме: згідно розписки від 12.08.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 54900,00 грн. за зберігання рухомого майна протягом 183 календарних днів за період з 12.02.2016 р. по 12.08.2016 р.; згідно розписки від 29.11.2016 року в сумі 30500,00 грн. за зберігання майна протягом 61 календарного дня за період з 13.08.2016 року по 12.10.2016 року. З огляду на вказані обставини, суд констатує, що позивачем було вчинено всіх можливих дій щодо повернення майна з оренди, що свідчить про відсутність законних підстав у орендодавця для відмови у прийняті майна. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що зі сторони відповідача має місце прострочення виконання обов'язку щодо прийняття орендованого майна з оренди, тобто в даному випадку має місце прострочення кредитора, внаслідок винних неправомірних дій якого була завдана матеріальна шкода позивачу в розмірі 85400,00 грн., повязана з оплатою витрат по зберіганню даного майна. Відповідно до частин 1, 2 статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, згідно п.8 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо зобовязання відповідача забрати рухоме майно за адресою зберігання та стягнення з нього на користь позивача 85400,00 грн. на відшкодування завданих збитків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у сумі 1405,20 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved