Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Державного вищого навчального закладу «Українська академія бізнесу та підприємництва» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Мотивував свої вимоги тим, що він на підставі наказу № 22 від 23 серпня 2012 року був звільнений за власним бажанням з посади виконуючого обов'язки доцента кафедри комунальної теплоенергетики та енергозбереження Державного вищого навчального закладу «Українська академія бізнесу та підприємництва». В порушення вимог чинного законодавства в день звільнення підприємство не провело з ним повного розрахунку, а зокрема не виплатило заробітну плату, а тому він звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 01 вересня 2012 року по 22 вересня 2015 року у розмірі 127826 гривень 30 копійок та 8000 моральної шкоди. Позивач надіслав до суду клопотання про слухання справи у її відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягала та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не забезпечив явку свого представника, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить направлення судової повістки за адресою місцезнаходження, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу № 22 від 23 серпня 2012 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням з посади виконуючого обов'язки доцента кафедри комунальної теплоенергетики та енергозбереження Державного вищого навчального закладу «Українська академія бізнесу та підприємництва». З наданих суду доказів вбачається, що повний розрахунок з позивачем по заробітній платі не було проведено з позивачем, у зв'язку з чим Голосіївським районним судом міста Києва 04 вересня 2013 року було винесено судовий наказ про стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 17657 гривень 45 копійок. Право на справедливий судовий розгляд, визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд покладає в основу рішення наданий позивачем розрахунок і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2012 року по 22 вересня 2015 року, включно, яка становить 127826 гривень 30 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В ході судового розгляду позивачем було надано докази, які об'єктивно свідчать про те, що несвоєчасна виплата йому заробітної плати призвела до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та він був змушений здійснити додаткові зусилля для організації свого життя. Суд вважає, що ці обставини позивачем належно доведені, а тому позовна вимога в частині відшкодування [PERSON] моральної шкоди підлягає задоволенню частково у розмірі 2000 гривень, з врахуванням принципу розумності та справедливості. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Питання про судові витрати вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial