Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та суду пояснив, що позивач є родичем співвідповідачів, а саме відповідач [PERSON] є рідним племінником позивача. Враховуючи родинні стосунки, позивач неодноразово раніше надавав співвідповідачам різного роду підтримку та допомогу, у тому числі матеріальну. Якщо раніше співвідповідачі вчасно розраховувались із позивачем за надану в борг матеріальну підтримку, то на сьогодні між сторонами виник борг на підставі нищенаведеного. Так, 12.11.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову позику в розмірі 28000 грн. зі строком повернення 12.11.2012 року. Позика була надана для потреб сім'ї [PERSON] з метою купівлі квартири за адресою: [ADDRESS], про що було складено відповідну розписку. Пізніше, майже через рік після отримання попередньої позики, але до настання строку платежу, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено наступний договір позики від 22.07.2011 року, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову позику в розмірі 75000 грн. зі строком повернення 22.07.2013 року. Відповідачі звернулись до позивача з проханням надати їм фінансову допомогу задля розширення їх житлової площі та придбання додаткової квартири за адресою: [ADDRESS], у тому ж будинку де вони мешкали. Нажаль на сьогоднішній день строк повернення позики настав в обох правочинах, але будь-які спроби врегулювати спір в позасудовому порядку та повернути позичені кошти ні до чого не призвели. Відповідачі ухиляються від повернення грошових коштів. Тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Станом на 25.11.2013 року загальна сума позик в розмірі 103000 грн. [PERSON] не повернута. Позивач багаторазово нагадував відповідачам про необхідність погашення боргу починаючи з січня 2013 року за першою позикою, а з серпня 2013 року наполегливо просив повернути борг аби врегулювати спір в позасудовому порядку та повернути позичені кошти. Проте спроби позивача виявились марними та ні до чого не призвели, оскільки відповідачі ухиляються від повернення грошових коштів. Натомість, позивач випадково дізнався, що шлюб між співвідповідачами розірвано на підставі рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 02.08.2013 року, а спільне майно відповідачів, а саме квартира [NUMBER] та квартира [NUMBER] у будинку [ADDRESS], куплені за позичені у позивача кошти, підлягає поділу, як спільне майно подружжя за позовом одного з них до іншого, що розглядається у Косівському районному суді Івано-Франківської області. Таким чином, відповідач [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із співвідповідачкою - [PERSON], отримав у позику від позивача [PERSON] грошові кошти з метою розширення житлової площі сім'ї, оскільки в родині підростає неповнолітня дитина та придбав за згодою своєї дружини вказані квартири. Вважає, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю та суду пояснив, що перебуваючи в шлюбі, він разом з [PERSON] отримав позики у [PERSON] в сумі 103000 грн. на сімейні потреби для придбання житла. Щодо задоволення позову не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та суду пояснила, що з позовної заяви їй стало відомо, що її колишнім чоловіком [PERSON] нібито було укладено два договори безпроцентної позики грошей, а саме від 12.11.2010 року на суму 28000 грн. та від 23.07.2011 року на суму 75000 грн. Обидва договори за своїм змістом є аналогічними, окрім п. 1, де зазначені розміри суми кожної з позик та терміни їх повернення. В пункті 9 кожного із цих договорів зазначено, що позикодавець діє з відома та за згодою громадянки [PERSON], як співвласника на грошові кошти, які він отримує по зазначеному договору позики. В якій саме формі, за яких обставин та кому саме із сторін у справі нею була надана згода на укладення обох договорів позики, позивачем у позовній заяві не зазначено. Жодного доказу факту її обізнаності про укладення обох договорів позики, (до отримання нею копії позовної заяви), позивачем не надано. Доказів її згоди на укладення цих договорів у справі також немає. Отже, згоди на укладення цих договорів позики вона не давала, про їх можливе укладення не знала й тому вважає, що не повинна відповідати перед позивачем солідарно з відповідачем за невиконання договірних зобов'язань. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Пунктом 7 обох договорів позики передбачено, що позикодавець має право звернути стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з законодавствУкраїни може бути звернене стягнення. Таким чином, наявні у справі договори позики за своєю суттю не є дрібними побутовими правочинами, оскільки в цих договорах передбачені умови, спрямовані навиконання високовартісних зобов'язань і тому її згода на їх укладення мала б бути надана у письмовій формі. Вона не надавала своєму, тепер вже колишньому, чоловікові [PERSON] жодних повноважень на укладення ним будь-яких правочинів, юридичним наслідком яких могли б бути обтяження нашого спільного й роздільного майна та розпорядження значними сумами грошових коштів, що вказує на неправомірність обох договорів позики. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, наведені у позовній заяві позивача, не доведені належними допустимими доказами, що на її думку свідчить про необгрунтованість і недоведеність позовних вимог до неї. Просить у задоволенні частини позовних вимог щодо неї відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідка та вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задоволити частково із наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 12.11.2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову позику в розмірі 28000 (двадцять вісім тисяч) грн. зі строком повернення 12.11.2012 року. Позика була надана для потреб сім'ї [PERSON] з метою купівлі квартири за адресою: [ADDRESS], про що свідчить відповідна розписка [PERSON] від 12.11.2010 року. Пізніше, майже через рік після отримання попередньої позики, але до настання строку платежу, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено наступний договір позики від 22.07.2011 року, у відповідності до якого [PERSON] передав [PERSON] грошову позику в розмірі 75000 (сімдесят п'ять тисяч) грн. зі строком повернення 22 липня 2013 року. Відповідачі звернулись до позивача з проханням надати їм фінансову допомогу задля розширення їх житлової площі та придбання додаткової квартири за адресою: [ADDRESS] у тому ж будинку де вони мешкали. Укладення договорів позики підтверджується розписками [PERSON] від 12.11.2010 року та від 22.07.2011 року, що відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 ЦК України. На даний час строк повернення позики настав в обох правочинах, але будь-які спроби врегулювати спір в позасудовому порядку та повернути позичені кошти ні до чого не призвели, відповідачі ухиляються від повернення грошових коштів. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У ст. 202 ЦК України вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше стторін. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Розписка, на яку посилається позивач, як на доказ своїх вимог, підписана позичальником [PERSON] та позикодавцем, що відповідає вимогам цивільного законодавства. Згідно ст. 1046 ЦКУкраїни за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти у розмірі 28000 грн. та 75000 грн. були передані [PERSON] у момент підписання відповідних розписок від 12.10 2010 року та 22.07.2011 року. Статтею 1047 ЦКУ визначені вимоги до форми договору позики, згідно якої договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк повернення грошових коштів згідно розписки від 12.10.2010 року визначений - 12.11.2012 року, а згідно розписки від 22.07.2011 року визначений - 22.07.2013 року. Станом на 25.11.2013 року загальна сума позик в розмірі 103000 грн. [PERSON] не повернута. Так, у разі порушення зобов'язання згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Однак, в пункті 9 кожного із договорів позики зазначено, позикодавець діє з відома та за згодою громадянки [PERSON], як співвласника на грошові кошти, які він отримує по зазначеному договору позики. Частиною 3 ст. 65 СК України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Пунктом 7 договорів позики передбачено, що позикодавець має право звернути стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно з законодавствомУкраїни може бути звернене стягнення. Таким чином, наявні у справі договори позики за своєю суттю не є дрібними побутовими правочинами, оскільки в цих договорах передбачені умови, спрямовані навиконання високовартісних зобов'язань, а тому згода на їх укладення повинна бути надана [PERSON] у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Беручи до уваги наведені обставини, а також те, що у матеріалах справи відсутні будь які докази того, що [PERSON] була повідомлена про укладення [PERSON] договорів позики та надала на це письмову згоду, що повністю підтверджується показаннями свідка [PERSON], яку було допитано в судовому засіданні, а тому суд вважає за доцільне позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] боргу та судових витрат задоволити, а у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] у солідарному порядку боргу та судових витрат відмовити. Враховуючи наведені обставин, на підставі ст.ст. 530, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 61, 65, 73 СК України та

Outcome: approved