Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 27.05.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Степановою Наталією Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за номером 252, відповідно до якого він передав безоплатно у власність відповідачу будинок (4/15 частки домоволодіння з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд) та земельну ділянку, загальною площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3510100000:45:399:001, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що йому належало на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування, посвідченого 19.12.1990 року державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3075 та договору про визначення ідеальних часток, посвідченого 10.08.2017 року Степановою Н.М., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області, зареєстрованого в реєстрі за № 317, будинок (4/15 частки домоволодіння з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд) та земельна ділянка, загальною площею 0,0652 га, за [ADDRESS] , в якому проживав він та відповідач. Він є інвалідом 2-ої групи, часто хворіє і потребує сторонньої допомоги, діти його проживають окремо, відповідач запропонувала йому свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, утримання його житлового будинку в належному стані, взамін попросила відписати їй частину житлового будинку. 27.05.2019 року він та відповідач уклали договір, який було посвідчено Степановою Н.М., приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області, та зареєстровано в реєстрі за № 252, тексту якого він не читав, вважаючи що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони домовились. Вже 28.05.2019 року поведінка відповідача була нахабною та агресивною, вона відчула себе хазяйкою в будинку й почала зневажливо відноситися до нього, відмовилась піклуватись, не обґрунтовуючи свою відмову, самоусунулася від домовленостей, сказала що вона господиня і що уклали договір дарування, а не довічного утримання і доглядати його не буде. Коли ж він сказав, що звернеться до нотаріуса щоб розірвати договір, то відповідач почала погрожувати тим, що взагалі виселить його. Як наслідок 28.05.2019 року він таки звернувся до приватного нотаріуса Степанової Н.М. з проханням розірвати договір, але приватний нотаріус Степанова Н.М. повідомила, що договір можна розірвати лише за взаємною згодою або через суд. Під час збирання документів для звернення до суду, він дізнався, що фактично між ним та відповідачкою був укладений договір дарування, чого він не бажав, оскільки між ними виникла домовленість, яка має ознаки довічного утримання. Він мав на меті укласти саме такий договір. Даний договір дарування не відповідає його внутрішній волі і був укладений під впливом тяжкої для нього обставини, а саме хвороби інвалідності, безпорадного стану та сторонньої допомоги. Окрім того наголошує на тому, що іншого житла у нього немає, він продовжує проживати в спірному будинку та виконує всі обов`язки власника житла. Внаслідок хвороби він втратив здатність свідомо підходити до вирішення важливих питань.Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.03.2020 року по справі № 405/8678/19 шлюб між ним та відповідачем було розірвано. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 20.08.2020 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 05.10.2020 року відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнала, зазначила, що проживала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання, за спільні кошти подружжя було здійснено поліпшення та покращення, а саме: збудовано сарай, душову та бесідку, мангал-плиту, встановлено в будинку грубу для опалення, утеплено кімнату у середині пінопластом та гіпсокартоном, встановлено міжкімнатні двері та пластикові вікна. Разом встановили газовий котел та замінили труби на пластикові і встановили батареї, зробили ремонт у кухні, ванній кімнаті, в туалеті та прихожій, перекрили крильце, відремонтували дах на сараї, пристроїли курник з решіткою, побудували сарай, бесідку, душ та паркан. За час спільного проживання усі отримані кошти вкладали в помешкання, де проживали, робили ремонти, облаштовували будинок та присадибну ділянку, робили затишок для родини. Вказує, що дійсно позивач є інвалідом 2 групи з хворобою ноги - остеомелєіт, при цьому, отримує пенсію у розмірі більше 5 000 грн. і регрес - 3 000 грн., сума його щомісячного доходу становить більше 8 000 грн., вона отримує лише пенсію, іншого джерела доходів не має, не має і іншого житла. Проживши разом більше 9 років у шлюбі, позивач прийняв рішення, що вона також має право на частину належного йому житлового будинку, так як разом з ним вкладала свої кошти та фізичні зусилля для покращення даного житла, в якому жила наша родина. Розуміючи, що діло йде до старості і в нього є діти від іншого шлюбу, з метою забезпечення її житлом, на випадок своєї смерті, та уникнення конфліктів з його дітьми, позивач вирішив подарувати їй 4/15 частини належного йому будинку, з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд і 1/6 частину земельної ділянки загальною площею 0,0652 гектарів для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вважає, що твердження [PERSON] про те, що він мав намір укласти договір довічного утримання є вигадкою, з метою введення суд в оману, так як утримувати його на свою пенсію вона не мала матеріальної змоги. Крім того, позивачу 55 роки, а їй 66 років, стан його здоров`я кращий, психічними хворобами він не страждав, повною мірою усвідомлював, що саме укладає договір дарування. Ухвалою суду від 23.11.2020 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили задовольнити вимоги позивача. Позивач пояснив, що мав намір на укладення договору довічного утримання, так як є інвалідом, потребує догляду, на даний час вона дарунок не прийняла, в будинку не проживає, сплачує комунальні послуги лише він. Відповідач та її представник заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Відповідач пояснила, що нотаріус роз`яснювала їм умови договору і він підписав договір дарування, на своє ім`я рахунки не відкривала, витрат по комунальним послугам не несе. Третя особа: приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Степанова Наталя Миколаївна в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 27.05.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Степановою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 252, [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] будинок (4/15 частки домоволодіння з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд) та земельну ділянку, загальною площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3510100000:45:399:0011, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.03.2020 року по справі № 405/8678/19 розірвано. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18.06.2014 року № 6-69цс14; від 21.10.2015 року № 6-202цс15; від 02.12.2015 року № 6-2087цс15; від 16.03.2016 року № 6-93цс16. Відповідно до вимог ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, статтею 722 ЦК України визначено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та недодержання цього в момент вчинення правочину є підставою для недійсності правочину. Виходячи за змісту статей 203 та 717 ЦК України, договір дарування вважаться укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Як зазначає позивач (дарувальник) він домовлявсь про довічне утримання з боку відповідача, на яке остання погодилась. Позивач стверджує, що мав на меті укласти саме договір довічного утримання та помилився щодо правової природи правочину, який підписав з відповідачем. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Фактичний аналіз наявних у справі доказових матеріалів дає суду підстави для висновку про те, що укладаючи спірний договір дарування, позивач помилявся щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, так як неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання передаючи належну йому нерухомість відповідачу. Про наявність помилки (неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання) свідчить те, що позивач є інвалідом 2-ої групи та за станом здоров`я потребує стороннього догляду, укладаючи з відповідачем договір дарування належного йому на праві власності будинку, він діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним. Судом встановлено, що після укладення договору дарування позивач з часу вчинення правочину і до часу звернення в суд проживав та надалі проживає у вказаному будинку, сплачує комунальні послуги, що було підтверджено і відповідачем особисто, за станом здоров`я потребує стороннього догляду. Відповідач пояснила, що дарунок не прийняла, в домі не проживає, комунальні послуги не сплачує. Заслухані у судовому засіданні свідки надали суду наступні пояснення: Свідок [PERSON] пояснив суду, що є сусідом сторін по справі, знає і позивача і відповідача,у позивача є свої діти, повідомив, що коли сторони жили цивільним шлюбом в них все було добре, а от після укладення офіційного шлюбу вона змінилась, вдома постійно були сварки та конфлікти, він (позивач) хотів, щоб за ним доглядали, у нього хвора нога, про договір він сам сказав, говорив про довічне утримання, про дарування сказав, що йому так захотілось. Свідок [PERSON] повідомив суд, що він є товаришем позивача, знає його пару років, його колишню дружину [PERSON] не знає. [PERSON] йому розповідав у 2020 році, що бажає укласти договір довічного утримання, так як він є інвалідом і за ним має бути догляд, проте з ким саме не розповідав. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є подругою відповідача і була в гостях у [PERSON] та [PERSON] . Вони жили дуже дружно, разом робили ремонт в будинку, показували їй, що саме ними було зроблено в хаті. Свідок пояснила, що відповідач разом з позивачем їздили на скутері та робили ремонти і заробляли кошти. Вони вирішили, що раптом щось може трапитись, а тому слід укласти договір дарування, щоб [PERSON] не залишилася на вулиці, так як іншого житла в неї немає. Свідок [PERSON] пояснила, що є донькою відповідача, знає обох більше 10 років, бувала в гостях, відносини бути дуже добрі, разом робили ремонт, так як коли заїхали в хату, то там бігали криси, стояли мішки із сміттям. Зробили ремонт, вивезли сміття, прибрали в домі та дворі, мати допомагала позивачу як підсобник, а він говорив, що вона заробила і його бажання було укласти договір дарування, який обговорював не один рік. Згідно з номами ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс розуміє, в тому числі, і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин,повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все майно, яке одержане на виконання правочину, тобто у разі визнання договору дарування недійсним позивач набуває права власності на відчужений нею згідно договору дарування будинок. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що волевиявлення позивача [PERSON] не відповідало його внутрішній волі та правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, що є підставою для визнання судом договору дарування недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, укладеного 27.05.2019 року між ним та відповідачем. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а тому стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати, понесені ним та підтверджені наданою квитанцією в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved