Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування ? частини квартири [ADDRESS] 1-686 р. посвідчений Першою державною нотаріальною конторою 01.11.2013 року між ним та відповідачем з моменту його вчинення з 01.11.2013 року та повернути сторони у первинний стан. Позов обґрунтовує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.01.2003 року від якого мають двох дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу. 01.11.2013 року Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 1 посвідчено оспорюваний договір дарування від його імені на ім»я відповідачки. Вважає, що даний договір не відповідає вимогам закону та маються підстави для визнання його недійсним. Зазначає, що він є інвалідом ІІ групи з 2001 року загального захворювання, за висновком обласної МСЕК № 2 від 04.08.2014 року встановлено клініко - функціональний діагноз та код за МКХ-10 «Віддалені наслідки перенесеної важкої ЧМТ (1992 рік травма отримана на шляху до роботи), п/травматичний церебральний арахнаідит з вираженим лікворно-гіпертензійним синдромом, синдром ВСД зі схильністю до частих, середньої важкості симпато-адреналових кризів, когнитивни порушення. Виражений церебрастеничний синдром». На час посвідчення угоди мав таке захворювання, а також перебував у хворобливому стані, зокрема ДЗ тяжкої анемії. Процес реального поняття ситуації не реалізувався з причин зазначених захворювань, він не чітко розумів мету, задачі і відповідальність цієї процедури, оскільки не отримав належного роз'яснення з боку нотаріуса, а його стан був далекий до нормального, що ускладнювалось тим, що він інвалід II групи, прояви й наслідки тяжкої анемії, у цьому зв'язку не міг достатньо вірно оцінювати ситуацію, сприймав інформацію епізодично і чим більш хотілось щось прояснити, тим більше проявлялась втома, втрачав суть розмови і не отримував роз'яснення нотаріуса і чіткого ясного розуміння тексту договору, якій не надавався йому для ознайомлення. Нотаріусом не роз'яснювались окремі позиції, фрази договору, він не встигав їх записати у нотатник, щоб озвучить це питання і виникав «каламбур», нерозуміння слабкість, головопаморочення, головна біль, а текст зачитувався вибірково, не по порядку і окремо копія не надавалась. Стан здоров»я супроводився зниженням пам'яті, забудькуватістю, стомлюваністю, мнистичними розладами, онімінням кінцівок, частими приступами. Такий стан підтверджується медичними даними - епікризами Кіровоградської обласної лікарні, завідувача відділу неврологічного відділення [PERSON] № 7095 від 03.04.2008 року; № 6493 від 31.03.2004 року; № 2615 06.03.2001 року; № 2923 від 11.02.2000 року та цілою низкою попередніх, у яких є висновки лікарів, про те «що пам'ять на поточні події знижена, мислення в'язке. В процесі бесіди тяжко «переключаться», втрачає нитку розмови, користується записи книжкою», окрім основного ДЗ. Відповідач знала і розуміючи його стан здоров'я, в т.ч. після чергового приступу, використала це зловживаючи різницею у віці, повідомивши свій, неправдивий стан здоров'я, ввела його в оману про потреби оперативного лікування (терміново за її захворюванням), а якщо у неї не буде частини квартири, то стан її погіршиться, а є двоє діток вона має бути впевнена на випадок негативних наслідків. Постійно мався такий психологічний вплив, а також що він буде її зраджувати, й заволоділа ? частиною належної йому квартири [ADDRESS], а нотаріус, в свою чергу, не з'ясувала стан його здоров»я, що він інвалід II групи і має певні серйозні захворювання, про що він не приховував і повідомляв коли йшла мова про витрати. Посилаючись на зазначені обставини, норми діючого законодавства, зокрема на положення ст. 225 ЦК України, зазначає, що в момент посвідчення договору перебував у визначеному стані, його воля не відповідала дійсності, відсутнє було дійсне волевиявлення, перебуваючи у тимчасовій нездатності враховуючи зовнішні обставини і внутрішній психічний стан, психологічний стан позбавляв його критично сприймати ситуацію, а тому просив задовольнити позов. Під час розгляду справи позивачем збільшено позовні вимоги. Відповідно до наданої суду заяви про збільшення і доповнення позовних вимог, крім вимог заявлених вище, позивач просить скасувати п.2 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21.08.2013 року № 446 «Про надання дозволів». В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві, заяві про збільшення і уточнення позовних вимог, а також обґрунтування, уточнення до позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Відповідач пояснила, що позивач сам займався оформленням договору і це займало багато часу, вона працювала. При оформленні договору була лише присутня коли орган опіки і піклування виконавчого комітету надавав дозвіл на дарування квартири і коли підписували договір у нотаріальній конторі. Восени 2013 року позивач проходив медичний огляд та отримав довідку про стан здоров»я для влаштування на роботу, був цілком здоровим. На даний час вона винаймає квартиру з дітьми та проживає окремо від позивача. Представники відповідача: виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 та органу опіки та піклування Кіровоградської міської ради в судове засідання не з»явивлись, про час та місце слухання справи повідомлені. Причини неявки суду не сповістили. При цьому, державний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що договір дарування укладався за волевиявленням дарувальника, йому роз»яснені положення договору, наслідки його укладення, а витребовування довідок про стан здоров»я особи, яка звертається до нотаріальної контори, не передбачено чинним законодавством. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.01.2003 року. Від даного шлюбу мають дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда 18.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Квартира [ADDRESS] належала позивачу та його матері згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1994 року № 8924 і була ними приватизована по ? частині кожному на праві спальної часткової власності. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.2001 року від [PERSON], померлої [INFO], право власності на ? частину спірної квартири перейшло до позивача. Дана квартира двокімнатна, розташована на першому поверсі будинку. 01.11.2013 року між сторонами укладено договір дарування, відповідно до п.1 якого дарувальник - [PERSON] безоплатно передав у власність обдарованому - [PERSON] належну йому на праві особистої приватної власності ? частку квартири [ADDRESS], а обдарована прийняла цей дар, про що свідчать підписи сторін під цим договором. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1-686. Вказаний договір зазначає, що сторони діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі і ясній пам»яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, уклали вищезазначений договір. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз»яснень Пленуму Верховного Суду України п.7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинен мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з вимогами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або не майнового характеру, не є договором дарування. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Момент вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов»язується з державною реєстрацією. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що в момент посвідчення договору перебував у визначеному стані, його воля не відповідала дійсності, відсутнє було дійсне волевиявлення, перебуваючи у тимчасовій нездатності враховуючи зовнішні обставини і внутрішній психічний стан, психологічний стан позбавляв його критично сприймати ситуацію і положення ст. 225 ЦК України. Відповідно до вимог статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред»явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов»язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв»язку із вчиненням такого правочину. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними на підставі ч. 1 статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. За клопотанням представника позивач у справі проведено комплексну судову психолого - психіатричної експертизу за участю невропатолога, терапевта, психолога, психіатрів відносно [PERSON] для встановлення того чи міг він в час вчинення юридично значимої дії - укладання договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], 01.11.2013 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, провадження якої доручено КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня». Відповідно до висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 615 від 22.12.2015 року комісія прийшла до висновку, що [PERSON] в момент укладення договору дарування ? частини квартири [ADDRESS] 01.11.2013 року міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. У висновку зазначено, що виявлений під час дослідження рівень розвитку та індивідуально-психологічні особливості дозволяють [PERSON] повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями, усвідомлювати в повній мірі фактичний зміст власних дій та передбачати їх наслідки. Виявлений під час дослідження рівень розвитку та індивідуально-психологічні особливості дозволяють [PERSON] зберігати психологічну самостійність у своїх рішеннях і діях та протистояти будь-якому психологічному впливу інших осіб під час підписання, складання договору, враховуючи його стан, зумовлений хворобою, травмою. Вказані обставини підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка лікар [PERSON] Висновок експертизи є лише одним із доказів у справі, при цьому судом враховуються і інші обставини, а саме те, що вчинення правочину - договору дарування процедура, яка займала у позивача досить тривалий час, а саме: перед укладенням договору дарування (01.11.2013 року) позивач та відповідач 31.07.2013 року звернулись до Служби у справах дітей Кіровоградської міської ради щодо надання дозволу прийняти в дарунок частини квартири та гарантували достовірність наданих відомостей і надали Службі відповідний пакет документів; позивачем було проведено оцінку майна та надано звіт від 12.09.2013 року ОКП «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» на підставі укладеного ним договору з підприємством від 03.09.2013 року № 149-1/13; отримано дозвіл на те, щоб подарувати [PERSON] вказану частину квартири - рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21.08.2013 року № 446. Крім того, в жовтні 2013 року позивач проходив комісію лікарів і його обстежували: терапевт, хірург, невропатолог, окуліст, отоларинголог, рентгенолог та отримав довідку про задовільний стан здоров»я від 31.10.2013 року з вказівкою, що він може працювати старшим контролером (а.с. 140 т.1). Позивач працював на посаді старшого контролера ринку «Привокзальний» ТОВ «Домініон-Кіровоград» з 01.11.2013 року по 18.11.2013 року та був звільнений за власним бажанням. Вказану обставину підтвердив в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] лікар, який обстежував позивача. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. в судовому засіданні пояснили, що восени 2013 року позивач виглядав хворобливо, скаржився на здоров»я, хворів на анемію, був неуважним, пояснював це своїм захворюванням. Суд критично оцінює покази свідків, так як на конкретні питання щодо дати та причини захворювання, в чому полягала неадекватність поведінки позивача відповіді свідки не надавали. В судовому засіданні позивачем не обґрунтовано та не наведено підстав для скасування п.2 рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 21.08.2013 року № 446 «Про надання дозволів». Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається лише на те, що виконавчим комітетом не перевірявся стан його здоров»я - інваліда ІІ групи. Враховуючи вищевикладене, норми ст. 225 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить витрати при розгляді справи за рахунок держави, так як позивач є інвалідом ІІ групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed