Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про припинення права власності. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач є власником житлової квартири [ADDRESS]. Однак, за результатами обстеження даної квартири встановлено, що у квартирі тривалий час ніхто не проживає, а її власник не здійснює належного утримання майна, як наслідок замок вхідних дверей пошкоджений, а в квартиру періодично проникають сторонні особи, що призводить до пошкодження внутрішньобудинкових мереж, систем електро та газопостачання. Оскільки квартира розташована на першому поверсі 5-ти поверхового будинку, а вцілому в будинку 60 квартир, подальше її неналежне утримання може призвести до аварійної ситуації, створення загрози цілісності та життя та здоров'я інших мешканців будинку. Просить припинити право власності [PERSON] на [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з»явився, однак подав заяву в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причину неявки, не подавав клопотань про відкладення розгляду справи, а тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти якого не заперечив позивач у поданій заяві. Дослідивши письмові докази в справі та оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS]. Дана обставина підтверджується договором дарування від 19.03.1997 р. Із акту обстеження від 26.10.2018 р. вбачається, що у спірній квартирі не проживають протягом 7 років, місце проживання власника квартири невідоме. Власник не здійснює належне утримання квартири, пошкоджений замок вхідних дверей внаслідок чого у квартиру проникають сторонні особи, що призводить до пошкодження внутрішньобудинкових мереж, системи електро та газопостачання. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на підставу припинення права власності відповідача на обставину наявності у відповідача 52 858,15 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, не проживання відповідача у цій квартирі та неналежне її утримання. Однак, суд не погоджується з такими доводами позивача виходячи з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст. 346 ЦК України передбачено підстави припинення права власності. Із аналізу змісту цієї норми вбачається, що відсутня така підстава припинення права власності, як наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги. Відповідно до норм ЦК України та ЦПК України, у разі наявності заборгованості за житлово-комунальні послуги порушене право позивача може бути відновлено шляхом видачі судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Таким чином, наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги є підставою для видачі судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а не припинення права власності на майно. Крім цього, жодними іншими нормами чинного законодавства не передбачено припинення права власності особи на нерухоме майно з підстав не проживання у цьому помешканні. При цьому, Закон України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає вільний вибір місця проживання чи перебування, тобто право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Також у даному випадку не може бути підставою для припинення права власності така обставина, як знищення майна, оскільки об»єкт права власності (спірна квартира) не знищений. Факт пошкодження замка вхідних дверей та проникнення у дану квартиру сторонніх осіб без згоди на це власника, не свідчить про неналежне утримання майна власником, а навпаки може свідчити про порушення його конституційних прав, як власника нерухомого майна і не є підставою для припинення права власності на це майно. Вирішуючи даний спір суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи ( рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У зв'язку із цим Європейський суд з прав людини встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Однак позивач на підтвердження своїх вимог ненадав суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, таким чином, не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. З огляду наведеного, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed