Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач в пред'явленому позові просить суд визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна та визнати за ним, як за добросовісним набувачем, право власності на нерухоме майно, яке складається з нежитлових будівель млину загальною площею 1591 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] за вх. № 2763/14 від 24.03.2014 р. надав суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в особі голови СВК «Маяк» за вх.. № 2762/14 від 24.03.2014 р. надав суду письмову заяву згідно якої уточнений позов визнає у повному обсязі і просить суд розглянути справу у відсутність представника СВК «Маяк». Судом були досліджені наступні юридичні факти з певними правовими відносинами: Згідно доданого по позову статуту СВК «Маяк», реєстровий № 15361050005000249 від 12.04.2011 року, сільськогосподарський виробничий кооператив «Маяк» має право володіти та розпоряджатися усім майном, яке знаходиться у коопертива на балансі. Відповідно до виписки з протоколу №1 загальних зборів сільськогосподарського виробничого кооперативу «Маяк» від 16.03.2012 року правління кооперативу вирішило: «в зв'язку з скороченням об'ємів виробництва, недоцільністю триманням та користуванням - продати нерухоме майно - будівлю млина, загальною площею 1591 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке належить сільськогосподарському виробничому кооперативу «МАЯК», приватній особі [PERSON]». Згідно довідок, виданих СВК «Маяк», нерухоме майно у вигляді нежитлових будівель млину загальною площею 1591 кв.м. (рік побудови 1940), що розташовано за адресою: [ADDRESS], дійсно належало сільськогосподарському виробничому кооперативу «Маяк» з 05.12.1981 ріку по 04.09.2012 рік, відповідно до інвентарної картки №225 від 05.12.1981 року, та балансова вартість нерухомого майна складала 50000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень). Згідно доданої до матеріалів позову накладної № 1456 від 04.09.2012 року позивач [PERSON] оплатив СВК «Маяк» вартість відчужуваних приміщень млину по [ADDRESS], яка склала 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень). Згідно Акту прийому-передачі від 04.09.2012 року СВК «МАЯК» передав приватній особі [PERSON] нерухоме майно - нежитлові будівлі млину, загальною площею 1591 кв.м., що розташовано за адресою: [ADDRESS], інвентарний № 225. Відповідно до записів в інвентарній картці №225 від 05.12.1981 року нежитлові будівлі млину, що розташовані в [ADDRESS], знаходилися на балансі СВК «Маяк». Як зазначено в технічному паспорті, складеному КП «Кілійське РБТІ та РОН», нежитлові будівлі млину, які розташовані в [ADDRESS] складаються з: літ. А - будівлі млину, літ. а - прибудова, літ. а1 - навіс; літ. а2 - навіс; літ. а3 - прибудова; літ. а4 - навіс; літ. А1 - будівля млину та надвірні споруди № 1-3. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він згідно накладної придбав нежитлові будівлі млину, які розташовані в [ADDRESS], з правовстановлюючих документів лишилася лише інвентарна картка № 255 від 05.12.1981 року, яка згідно діючого законодавства не є правовстановлюючим документом, а свідчить про те, що нерухоме майно знаходилося на балансі СВК «Маяк». Іншим документом є технічний паспорт на нерухоме майно. Сільськогосподарський виробничий кооператив «Маяк» мав повне право володіти і користуватися майном - будівлею млину, але не мав права відчужувати таке майно у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів. Як зазначає позивач в уточненій позовній заяві, на даний час позивач та відповідач вирішили оформити офіційно договір купівлі-продажу нерухомого майна - нежитлових будівель млину, але виявилося що правовстановлюючий документ відсутній, а позивачем на сьогоднішній час було витрачено багато коштів на ремонтні роботи вказаної нежитлової будівлі. На даний момент позивач не має можливості вільно володіти, користуватися і розпоряджатися придбаним нерухомим майном, як то притаманно власнику речі, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Позивач просить суд визнати його добросовісним набувачем нерухомого майна і визнати за ним право власності на придбане нерухоме майно. Судом були досліджені наступні норми чинного законодавства України. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно положень ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно положень статті 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності; власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до нормативних актів, які діяли на день передачі сільськогосподарському виробничому кооперативу «Маяк» будівель млину (станом на 1981 рік), а саме: Цивільного кодексу України (редакція 1963 рік), норм Державного комітету будівництва Архітектури та житлової політики Української РСР, одним з документів, що свідчив про право власності на нерухоме майно, вважався висновок про технічний стан будівлі, що складався бюро технічної інвентаризації. Отже станом на 1981 рік нежитлові будівлі млина фактично знаходилися у СВК «Маяк», про що свідчить інвентарна картка №225 від 05.12.1981 року, яка видана БТІ. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже судом достовірно встановлено, що зазначене майно належало СВК «Маяк» на правових підставах, але у зв'язку з відсутністю належним чином оформлених правовстановлюючих документів згідно чинного законодавства України, відповідач не мав право відчужувати таке майно іншим особам, так як не була проведена реєстрація прав на нерухоме майно. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Як передбачено ст. 388 ЦК України, якщо майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Відповідно до положень Постанови № 5 від 07.02.2014 р. Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова), зокрема п. 5 Постанови, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК). Згідно положень п. 25 Постанови набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідно до положень пп. 2 п. 33 Постанови відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Судом було встановлено, що набувач прав на нерухоме майно - позивач [PERSON] є добросовісним набувачем, тому що він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння, зазначене майно не було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, не було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно не вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Навпаки, відповідач визнає факт відчуження майна, визнає позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на придбане майно і не претендує на таке майно після його відчуження, що унеможливлює право відповідача витребувати майно від добросовісного набувача відповідно до ст. 388 ЦК України. Таким чином суд дійшов висновку, що межі здійснення цивільних прав та виконання цивільних обов'язків між сторонами відповідно до положень ст.ст. 13-14 ЦК України порушені не були, позивач відповідно до положень ст. 60 ЦПК України надав достатньо доказів, підтверджуючі правомірність його набуття і володіння нерухомим майном, відповідач позов визнає у повному обсязі, що є комплексною підставою для задоволення позовних вимог, а саме визнання за позивачем, як добросовісним набувачем нерухомого майна - нежитлових будівель млину, права власності на таке майно.

Outcome: approved