Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах до 12.06.2013 року, працюючи на посаді машиніста пляшко мийної машини 3 розряду, працював у відповідача 10 років. 12.06.2013 року філією товариства видано наказ про його звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП - у зв'язку із реорганізацією структурних підрозділів і скорочення чисельності. Відповідач не повідомив позивача та профспілковий комітет про скорочення посад. Крім того, йому не було запропоновано іншої посади, не зважаючи на те, що позивач мав переважно право на залишення на роботі. Ухвалою суду від 16.07.2013 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача залучено т.в.о. генерального директора Гаркаву Н.М. В судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. 24 лютого 2014 року позивач уточнив позовну вимогу та просив про поновлення його на посаді саме оператора ополіскуючого апарату лікеро-горілчаного цеху №1 Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової і лікеро-горілчаної промисловості. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечив, надав суду письмові заперечення. Просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа т.в.о. генерального директора Гаркава Н.М. в судовому засіданні не з'являлась, про дату, час та місце судових засідань повідомлялась належним чином, причини неявки суд повідомила. Заслухавши пояснення позивача, доводи адвоката, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно наказу № 76 від 12.06.2013 року по Івано-Франківському обласному державному об'єднанню спиртової та лікеро-горілчаної промисловості було звільнено [PERSON] з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КзПП України у зв'язку з реорганізацією структурних підрозділів відповідача згідно нового штатного розпису, в якому відсутня посада оператора ополіскуючого автомату лікеро-горілчаного цеху №1 (а.с.15). Із матеріалів справи вбачається, згідно наказу т.в.о. генерального директора Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Гаркавої Н.М. № 56 від 03.04.2013 року «Про скорочення вакантних посад»» із штату виведено 24 вакантні посади та зобов'язано внести відповідні зміни до штатного розпису (а.с.18). Відповідно до наказу № 57 від 04.04.2013 року «Про реорганізацію структурних підрозділів Івано-Франківського ОДОСП», затверджено новий штатний розпис підприємства, проведено реорганізацію структурних підрозділів підприємства згідно нового штатного розпису та зобов'язано відділ кадрів повідомити про даний наказ всіх працівників об'єднання під розписку і у відповідності до наказу № 37 передбачено скорочення по п.1 ст.40 КзПП України з 05.04.2013 року 30 посад по об'єднанню та зобов'язано начальника відділу кадрів ознайомити працівників персонально під розписку про наступне вивільнення з роботи у зв'язку із скороченням (а.с.92-93). Проте, в порушення вимог ч.1 ст.49-2 КзПП України відповідач не попередив позивача у встановленому законом порядку про наступне вивільнення, оскільки з цього приводу в матеріалах справи відсутні належні докази. Не представив таких доказів і представник відповідача. Виходячи із вимог ч.2 ст.49-2 КзПП України, а також п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11. 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) суди, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. Встановлено, що відповідачем, в порушення вищезазначених вимог, не запропоновано інших вакантних посад, які існували під час проведення процедури вивільнення працівників, що є грубим порушенням вищезазначених вимог трудового законодавства. Даний факт грубого порушення вимог трудового законодавства при звільненні працівників, в тому числі і [PERSON] підтверджується також висновками перевірок, які проводилися згідно їх колективного звернення до прокуратури області, за вказівкою якої Рада профспілок області та Територіальна Державна інспекція з питань праці в Івано-Франківській області подали свої висновки з цього приводу, про що було повідомлено заступника прокурора області. Так, проведеною перевіркою було встановлено факт наявності вакантних посад на час звільнення позивача, зокрема головного бухгалтера, економіста-фінансиста, охоронника та інші, а також проведено переведення працівників підприємства, що не вивільнялися і не мали першочергового права перед позивачем на перевід. Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на те, що позивачу не пропонувалися дані посади, оскільки в нього інша кваліфікація, оскільки встановлено, що позивач має професійно-технічну освіту, закінчив в 2001 році Отинійське професійно-технічне училище №33 і здобув кваліфікацію електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування; водія автомобіля категорії «С» та має стаж роботи на даному підприємстві 10 років, а тому він погоджувався б на будь-яку роботу, про що ствердив в судовому засіданні, однак йому нічого не було запропоновано. Також адміністрацією, в порушення вимог ст.42 КзПП України, враховуючи вищезазначені обставини, не враховано взагалі його переважне право на залишення на роботі. Крім того, відповідно до п.5 ст.22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» після призначення розпорядника майна і до припинення процедури розпорядження майном органи управління боржника не мають права без згоди розпорядника майна приймати рішення про реорганізацію. Провадження у справі про банкрутство знаходиться в господарському суді Івано-Франківської області, який 13.10.2010 року призначив розпорядником арбітражного керуючого Градюка О.І., з яким Уповноважений орган управління мав погоджувати реорганізацію Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості чи його структурних підрозділів. Однак, в порушення вищезазначених вимог закону, відповідачем рішення про реорганізацію з арбітражним керуючим не погоджено, як і з Міністерством аграрної політики та продовольства України, яке відповідно до п.п.1.1, 11.2.1 Статуту є Уповноваженим органом управління, який приймає рішення з цього приводу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Під змінами в організації виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Працівника можна звільнити з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП, якщо здійснюється ліквідація, реорганізація, перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочується чисельність або штат працівників. Звичайно п. 1 ст. 40 КЗпП розуміють таким, що власне зміни в організації виробництва і праці не є підставою для звільнення. З урахуванням наведеного суд вважає, що позивача слід поновити з 12.06.2013 року на посаді оператора ополіскуючого апарату лікеро-горілчаного цеху № 1 Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової і лікеро-горілчаної промисловості. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У зв'язку із звільненням позивача без законної підстави, відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18 601 грн. 24 коп. за період з 12.06.2013 року по 10.04.2014 року. Виходячи із положень ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то така вимога не підлягає задоволенню оскільки позивачем не представлено суду доказів завдання йому такої шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі в сумі 247 грн. 56 коп. слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 19 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», п.5 ст.22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст. 23 ЦК України, ст. ст. 40 п.3, 49-2, 49-4, 235 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60 ч.1 та 4, 88, 367 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial