Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач звернув до суду з позовом до [PERSON] ; третя особа: Відділ реєстрації Синельниківської міської ради реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.10.1982 року. 16.12.2011 року між його сином [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського управління юстиції у Дніпропетровській області. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . У 2015 році його син разом з відповідачкою та онукою переїхали проживати за адресою: [ADDRESS] , як члени сім`ї. З лютого 2017 року по теперішній час відповідачка за місцем реєстрації не проживає. 18.12.2018 року заочним рішення Синельниківського міськрайонного суду шлюб між його сином та відповідачкою розірвано. Рішенням виконавчого комітету Синельниківської міської ради №357 від 28.11.2018 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , з батьком за адресою: [ADDRESS] . 31.01.2020 року заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду відповідачка позбавлена батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Вважає, що відповідачка не є членом їхньої родини та такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Просить визнати [PERSON] , [INFO] , ІНН: [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин та без подання відзиву. Відповідно до ст. 187 ЦПК України виклик відповідача, також здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до його початку надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заявлених вимог не заперечують. В зв`язку з тим, що суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, які були повідомлені належним чином, і які про причини своєї неявки суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з тим, що позивач не заперечує проти розгляду справи по суті за відсутності відповідача, суд з його згоди ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.1982 року належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 15.04.2020 року виданої головою житлово-будівельного кооперативу, в житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник), [PERSON] , [INFO] (дружина), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (онука), [PERSON] , [INFO] (невістка). З рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2018 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.01.2020 року [PERSON] , [INFO] позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Оскільки договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався, суд при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі ст.386 ЦК України власник який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст..7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим таку вимогу, як позбавлення права користування житловим приміщенням. Суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] , [INFO] , особою, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, оскільки відповідач не проживає у даному будинку більше одного року, позбавлена батьківських прав відносно своєї неповнолітньої доньки, яка проживає разом з батьком, дідусем та бабусею за місцем їх реєстрації, в будинку який належить позивачеві, тобто переслала бути членом їхньої сім`ї. На підставі викладеного та

Outcome: approved