Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] з вимогами усунути [PERSON], перешкоди у користуванні власності зобовязавши [PERSON] знести за власний рахунок самовільно влаштовану вигрібну яму. Позовні вимоги аргументовані тим, що позивач є власником 17/50 житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по вул. І. Костецького, 5 у м. Вінниця. Вказане підтверджується договором дарування серії ААВ № 016875 від 24.12.1996 зареєстровано за № 1944 від 10.01.1997), договором дарування серії BBC № 900657 від 06.05.2004 (зареєстровано за № 1944 від 25.05.2004). Також, є власником земельної ділянки площею 0,0173 га, кадастровий № 0510100000:03:022:0296 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по вул. І. Костецького, 5 у м. Вінниця. Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності серії САК № 849502 від 10.11.2015 (зареєстровано за № 11971951 від 10.11.2015). Позивач вказує, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 у справі № 127/16138/13-ц, встановлено постійний безоплатний земельний сервітут на право експлуатації існуючих ліній водопостачання та водовідведення на земельну ділянку, розташовану по вул. 12 грудня, 7 (сучасна [PERSON]) в м. Вінниці площею 15 кв.м., у тому числі земельна ділянка яка виділена у спільне користування 1,0 кв.м. та саме; ділянка яка виділена у користування [PERSON] 14,0 кв.м., згідно варіанту № 1 (дод; №2) висновку судової земельно-технічної експертизи складеного ТОВ «Подільський ці судових експертиз» 30.12.2013 № 38. Так, поряд з існуючим водогоном, який забезпечує частку житлового будинку належному позивачу водопостачанням, відповідачем самовільно влаштовано вигрібну яму, використовується для збору нечистот. В досудовому порядку вирішити спір не вдалось. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти визнання позову заперечував, надавши до суду письмовий відзив, частина будинку у м. Вінниці по вул. І. Костецького, 7 (раніше до перейменування була вулиця 12 Грудня) в якій в даний час проживає відповідач була придбана ним 1997 році. На час придбання ( а.с. 52-53) всі комунікації (електропостачання, газопровід, водопровід і вигрібна яма, як позивача так і відповідача сусідки [PERSON]Д.) вже були спорудженні і нормально функціонували. Вони продовжують використовуватись і до цього часу. Про те, що водопровід до цього будинку був прокладений ще у 1986 році підтверджує КП «Вінницяоблводоканал» у листі від 02.03.2018 року №2/014-377, копію якого позивачка додала до свого позову. Очевидним фактом також є те, що і вигрібні ями були побудовані у 1986 році, отже твердження позивача про те, що ніби-то відповідач самовільно облаштував вигрібну яму на її водопроводі є явно неправдивими і безпідставними, що також підтверджується рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2014 року у справі №127/16138/13-ц, копію якого позивачка додала до свого позову. У мотивувальній частині цього рішення зазначено, : «згідно висновку судової земельно-технічної експертизи Подільського центу судових експертиз №38 від 30.12.2013 року вказано лише один єдиний варіант встановлення земельного сервітуту на право експлуатації існуючих ліній водопостачання та водовідведення варіант №1 (додаток №2) та варіант встановлення земельного сервітуту для проїзду до вигрібної ями та надвірної вбиральні «З», варіант №1 (додаток №3). При цьому експертом зазначено, що інші варіанти встановлення земельних сервітутів відсутні». Це є свідченням про те, що земельна ділянка відповідача настільки мала (всього 0,0035 га разом із частиною будинку в якій проживає відповідач), що встановити на ній які-небудь інші варіанти прокладання інженерних мереж з водопостачання та водовідведення просто неможливо. Із додатку №2 до згаданого висновку експерта якого позивачка також додала до свого позову видно, що вигрібна яма облаштована не на водопроводі, а біля нього і цим самим аж ніяк не порушує її прав. Умови сервітуту, який встановлено рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 року відповідач виконує і жодного разу їх не порушував. Позивач має право вільного доступу до свого водопроводу і своєї вигрібної ями, які розміщені на моїй приватній землі. Інших варіантів облаштування інженерних мереж у нашому дворі немає. Із таким же ступенем вірогідності відповідач стверджує, що коли прорве старий водопровід позивачки, який експлуатується із 1986 року і затопить вигрібну яму, то це завдасть значних збитків. Позивач також має можливість облаштувати новий ввід води до своєї частини будинку через земельну ділянку, яка виділена нам у спільне користування.? Представник третьої особи в судовому засіданні покладався на розсуд суду, проте вказав, що позов вважає непідтвердженим жодними доказами. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що позивач є власником 17/50 житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по вул. І. Костецького, 5 у м. Вінниця, що підтверджується договором дарування серії ААВ № 016875 від 24.12.1996 зареєстровано за № 1944 від 10.01.1997), договором дарування серії BBC № 900657 від 06.05.2004 (зареєстровано за № 1944 від 25.05.2004). Також, є власником земельної ділянки площею 0,0173 га, кадастровий № 0510100000:03:022:0296 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по вул. І. Костецького, 5 у м. Вінниця, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САК № 849502 від 10.11.2015 (зареєстровано за № 11971951 від 10.11.2015). ( а.с. 4-12) Рішенням Староміського районного суду м. Вінниця від 06.05.2008 у справі № 2-81-08 встановлено порядок користування земельною ділянкою, що розташована по вул. 12 грудня (сучасна [PERSON]), 5 в м. Вінниці, згідно висновку судової будівельно- технічної експертизи № 42 від 07.03.2008 (додаток №2). [PERSON] [PERSON] земельну ділянку пл. 128.0 кв.м., [PERSON] земельну ділянку пл. 173,0 кв.м., залишено у спільно користуванні прохід пл. 18.0 кв.м. ( а.с. 12-13) Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 у справі № 127/16138/13-ц, встановлено постійний безоплатний земельний сервітут на право експлуатації існуючих ліній водопостачання та водовідведення на земельну ділянку, розташовану по вул. 12 грудня, 7 (сучасна [PERSON]) в м. Вінниці площею 15 кв.м., у тому числі земельна ділянка яка виділена у спільне користування 1,0 кв.м. та земельна ділянка яка виділена у користування [PERSON] 14,0 кв.м., згідно варіанту № 1 (дод; №2) висновку судової земельно-технічної експертизи складеного ТОВ «Подільський ці судових експертиз» 30.12.2013 № 38.(а.с. 14-17) Судом з метою повного та об'єктиного розгляду даної справи досліджувались матеріали інвентаризаційної справи на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, 12 грудня, 7 ( 5)(сучасна [PERSON]). Позивачем в обгрунтування доводів про неможливість вирішення спору в досудовому порядку надано до суду звернення до муніципальної поліції, Вінницької міської ради, ( а.с. 20-25) ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Ч.1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч.1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч.1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч.2 статті 120 Земельного кодексу України, визначено, що будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника. Ч.4 даної статті визначено, що у разі набуття права власності на будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач м вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушенн пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завдала збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення п Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» громадяни мають право на безпечні для здоров'я і життя питну воду, умови праці, навчання, виховання, побуту, відпочинку навколишнє природне середовище. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» органи виконавчої влади, місцевого самоврядування підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані утримувати надай користування чи належні їм на праві власності жилі, виробничі, побутові та і приміщення відповідно до вимог санітарних норм. У процесі експлуатації виробництва побутових та інших приміщень, споруд, обладнання, устаткування, транспортних засобів використання технологій їх власник зобов'язаний створити безпечні і здорові умови праці та відпочинку, що відповідають вимогам санітарних норм, здійснювати заходи, спрямовані на запобігання захворюванням, отруєнням, травмам, забрудненню навколишні середовища. Органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи організації та громадяни зобов'язані утримувати надані в користування чи належні на праві власності земельні ділянки і території відповідно до вимог санітарних норм. Відповідно до п. 2.22 «Державних санітарних норм та правил утримання теритс населених місць» затверджених Наказом Міністерства охорони здоровя України № 145 17.03.2011. зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 457/19195 від 05.04.2 вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально- профілактичних закладів, стін житлових та громадських будівель і споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстань не менше 20 м. Суд бере до уваги, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 у справі № 127/16138/13-ц, встановлено постійний безоплатний земельний сервітут на право експлуатації існуючих ліній водопостачання та водовідведення на земельну ділянку, розташовану по вул. 12 грудня, 7 (сучасна [PERSON]) в м. Вінниці площею 15 кв.м., у тому числі земельна ділянка яка виділена у спільне користування 1,0 кв.м. та земе; ділянка яка виділена у користування [PERSON] 14,0 кв.м., згідно варіанту № 1 (дод; №2) висновку судової земельно-технічної експертизи складеного ТОВ «Подільський ці судових експертиз» 30.12.2013 № 38. Суд враховує, що на момент купіві відповідачем частини бдинку комунікації вже були спорудженні і нормально функціонували. Вони продовжують використовуватись і до цього часу. Про те, що водопровід до цього будинку був прокладений ще у 1986 році підтверджує КП «Вінницяоблводоканал» у листі від 02.03.2018 року №2/014-377, копію якого позивачка додала до свого позову. ( а.с. 26), що спростовує твердження позивача про те, що відповідач самовільно облаштував вигрібну яму на її водопроводі . Дане твердження також спростовується тим, що у мотивувальній частині рішення апеляційного суду Вінницької області від 22 квітня 2014 року у справі №127/16138/13-ц, зазначено, що «згідно висновку судової земельно-технічної експертизи Подільського центу судових експертиз №38 від 30.12.2013 року вказано лише один єдиний варіант встановлення земельного сервітуту на право експлуатації існуючих ліній водопостачання та водовідведення варіант №1 (додаток №2) та варіант встановлення земельного сервітуту для проїзду до вигрібної ями та надвірної вбиральні «З», варіант №1 (додаток №3). При цьому експертом зазначено, що інші варіанти встановлення земельних сервітутів відсутні». Це є свідченням про те, що земельна ділянка відповідача настільки мала (всього 0,0035 га разом із частиною будинку в якій проживає відповідач), що встановити на ній які-небудь інші варіанти прокладання інженерних мереж з водопостачання та водовідведення просто неможливо. Із додатку №2 до згаданого висновку експерта якого позивачка також додала до свого позову видно, що вигрібна яма облаштована не на водопроводі, а біля нього і цим самим аж ніяк не порушує її прав, що є підтвердженням того що сторонами виконується умови сервітуту, який встановлено рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2014 року Представником відповідача подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, скільки вважає, що позивач звернулась до суду з позовом в червні 2018р., а вигрібну яму, яка порушує права позивача побудовано не пізніше 1986р., доказом того, що про існування вигрібної ями позивачу відомо також з висновку судової земельно-технічної експертизи Подільського центу судових експертиз №38 від 30.12.2013р, за результатами якого встановлено сервітут, а відтак позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч4 ст. 267ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-7цс14 від 21.05.2014 року за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку що дана позов не підлягає задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності до суду, клопотання про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом за час розгляду справи позивачем не заявлялось. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed