Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.10.1995 року. Укладений з відповідачем в 1998 році шлюб розірвано 16.04.2013 року. Вказуючи на те, що відповідач не є членом сім»ї власника житла, крім того, влаштовує сварки та створює нестерпні умови для спільного проживання, просить визнати особу такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, виселити, зобов»язати зняти з реєстраційного обліку. Відповідач пред»явила зустрічний позов, в якому вказала на те, що в 1998 році вселилась до належного позивачу будинку як член сім»ї, в 2000 році місце проживання було зареєстроване. Після розірвання шлюбу, а саме в листопаді 2013 року, позивач змусив покинути будинок, виставив належні відповідачу речі на подвір»і будинку. Вказуючи на існуючи перешкоди у користуванні майном, просить вселити її до будинку [ADDRESS], зобов»язати не чинити перешкоди в користуванні будинком та господарськими спорудами. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, зазначив, що дійсно 16.11.2013 року відповідач покинула будинок з власної ініціативи. Просив задовольнити позов, відмовити у задоволенні зустрічного. Відповідач первісний позов не визнала, підтримала зустрічний. Вказала на те, що 16.11.2013 року позивач виставив її речі поблизу будинку на вулиці, змусив залишити житло. На даний час існують перешкоди у користуванні майном. Представник відповідача просила задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення учасників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив. У відповідності до договору дарування частини жилого будинку від 23.10.1995 року [PERSON] прийняв у дар 26/100 частин жилого будинку [ADDRESS]. Згідно будинкової книги, копії паспорту позивача останній є зареєстрованим та користується квартирою № 3 даного будинку. Сторони зареєстрували шлюб 02.06.1998 року. Учасниками визнано, що після укладення шлюбу відповідач оселилась в спірному помешканні як дружина позивача. В подальшому, в 2000 році, зі згоди позивача зареєструвала місце свого проживання у встановленому законом порядку. Згідно рішення апеляційного суду Житомирської області від 16.04.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обгрунтування своїх вимог про виселення позивач в позовній заяві вказує на положення ст.ст. 157, 116 ЖК України, а також вказує на перешкоди у реалізації прав як власника майна. У відповідності до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначених ним обставин щодо неможливості проживання в одному будинку, відтак вимога про виселення особи не підлягає до задоволення. Крім того, сторони визнали, що відповідач покинула місце проживання в спірному будинку 16.11.2013 року. Судом не встановлено підстав для застосування положень ст. 405 ЦК України, яка визначає умови втрати права на користування жилим приміщенням членів сім»ї власника. Крім того, така вимога є взаємовиключною до вимоги про виселення. Не підлягає до задоволення вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав наявних перешкод у користуванні майном власником, про які зауважив позивач у позовній заяві. Так, у відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, первісний позов не підлягає до задоволення. Водночас, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог за зустрічним позовом на підставі положень вищевказаних ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК України. В судовому засіданні опитані як свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що 16.11.2013 року на прохання відповідача вони приїхали за її місцем проживання. Допомогли перенести речі, які були виставлені на подвір»ї. [PERSON] пояснювала, що вказані речі виставлено позивачем. Свідок [PERSON] пояснила, що 16.11.2013 року її колега по роботі - [PERSON]. попросила її замінити, оскільки колишній чоловік влаштував сварку, змушує залишити житло. Відтак, суд встановлено перешкоди у користуванні майном, право на яке набуте відповідачем як членом сім»я власника, вимоги про вселення підлягають до задоволення. Суд відмовляє у задоволенні вимог про усунення перешкод у користування будинком, господарськими спорудами, оскільки вимога про вселення вбачає в собі отримання доступу до спірного помешкання, захист прав на майбутнє не узгоджується із вимогами чинного законодавства щодо способів захисту порушених або невизнаних прав.

Outcome: partial