Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд в інтересах малолітнього [PERSON] з позовом до відповідачів про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 29.04.2021 р. у справі замінено первісного позивача- орган опіки та піклування Тисменицької РДА належним позивачем, яким є орган опіки та піклування Тисменицької міської ради. Заявлений позов обґрунтовував тим, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] у [ADDRESS] . Батько- [PERSON] проживає окремо, малолітнім сином від народження не цікавиться та не допомагає. За час проживання - відповідачка [PERSON] зарекомендувала себе з негативної сторони, ніде не працює, інколи зловживає спиртними напоями, неодноразово залишала сина без стороннього догляду у зачиненому будинку. Комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА своїм рішенням від 15.09.2020 р. № 09-19/02-20 вважає за доцільне відібрати малолітню дитину у батьків без позбавлення їх батьківських прав. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у поданій суду заяві позов підтримала, просила його задоволити та розглянути справу в її відсутності, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, не повідомила суду про причини неявки, не подала відзиву. Відповідач [PERSON] , зареєстроване місце проживання (перебування) якого невідоме, викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України від 15.09.2021 р., у судове засідання не з`явився, не повідомив суду про причини неявки, не подав відзиву. За наявності сукупності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: недостатньо піклуються про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкуються з дитиною у обсязі, необхідному для її нормального розвитку та самоусвідомлення, не надають їй належного матеріального утримання, відповідач [PERSON] проживає окремо від сім`ї. Згідно довідки Пшеничниківської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16.10.2019 р. № 362 (а.с.8) малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] . Умови проживання малолітньої дитини вдома задовільні, його батько за вказаною адресою не проживає, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.09.2020 р. (а.с.11). Згідно характеристики виконкому Пшеничниківської сільської ради, по місцю проживання [PERSON] зарекомендувала себе з негативної сторони, неодноразово залишала малолітню дитину без стороннього догляду у зачиненому будинку, а сама перебувала в стані алкогольного сп`яніння (а.с.9). Згідно висновку від 15.09.2020 р. комісія з питань захисту прав дитини Тисменицької РДА вважає за доцільне відібрати малолітнього [PERSON] у батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав (а.с.4-5). Таким чином, відповідачами, які усунулися від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку свого малолітнього сина, порушено право останнього на належне батьківське виховання. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з вимогами ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину. Статею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Згідно вимог ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно вимог ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. З огляду на встановлені судом обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, які підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, що визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, виходячи з інтересів малолітньої дитини, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, - суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову щодо відібрання малолітньої дитини у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав, який підлягає до задоволення. З відповідачів слід стягнути у користь держави судові витрати у розмірі 908 грн., а саме по 454 грн. з кожного. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 150, 152, 155, 164 ч.1 п.2, ст.170 ч.1 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved