Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач зазначає, що 23 березня 2015 року він уклав договір з відповідачем про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Після укладення договору він здійснив оплату послуг посередника в розмірі 150 доларів США та 305 євро за дозвіл на роботу за кордоном та страхування. Після укладення договору посередник так і не надав позивачу дозволу на роботу за кордоном, який був попередньо оплачений. Згодом [PERSON], повідомила позивача, що за кордоном наявний роботодавець і йому необхідно відправитись до Німеччини де його зустріне представник роботодавця. По прибуттю [PERSON], ніхто не зустрів, на телефонні дзвінки [PERSON], не відповідала. Зрозумівши, що його ввели в оману позивач деякий час безрезультатно самостійно пробував працевлаштуватись, але згодом, через брак коштів вимушений був повернутись додому. У Німеччині позивач поніс вимушені витрати на проїзд з України в Німеччину та на повернення в сумі 150 євро та 100 євро на найм житла. Після повернення він одразу звернувся до відповідача з вимогою виконати договірні зобовязання. На що йому було повідомлено, що кошти йому будуть повернути. 23 червня 2016 року позивач у письмовому вигляді, під розписку вручив відповідачу вимога про розірвання договору та повернення коштів. Але будь яких дій по виконанню вимоги відповідачем прийнято не було. Окрім того на адвокатський запит представника позивача вони отримали відповідь від Міністерства соціальної політики про те, що ФОП [PERSON], не має ліцензії на здійснення такого виду господарської діяльності. Тобто відповідач не мала відповідної ліцензії на укладення такого договору і відповідно під час його укладення знала про неможливість його виконання про що не повідомила позивача. Саме тому позивач звернувся до суду з проханням ухвалити рішення про визнання вищевказаного договору недійсним, стягнення грошових коштів в розмірі 12\~263, 30 грн., та матеріальну шкоду в сумі 6\~990,00 грн. В судове засідання на розгляд справи представник позивача не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти розгляду справи у порядку заочного провадження.\~\~\~\~ Відповідач у судове засідання на розгляд справи не зявився та не повідомив про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Саме тому суд приходить до висновку, що справу слід розглядати у порядку заочного провадження. У відповідності до ст. 197 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: 23 березня 2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] («консалтинговий центр «Домінанта») було укладено договір № 2103/10 про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу закордоном, послуг щодо пошуку роботи закордоном, зі сприяння у оформленні документів, необхідних у отриманні вїзної візи та сприяння працівнику в укладенні трудового договору між ним та роботодавцем, а саме, працевлаштування у Німеччині. Як вбачається із договору ФОП [PERSON] («консалтинговий центр «Домінанта») діє на підставі свідоцтва № 144935 та ліцензії серії АВ № 466997 від 28.09.2014 року. Цього ж дня [PERSON], сплатив ФОП [PERSON], 305 євро за отримання дозволу на працю за кордоном та страховку і 150 доларів США за надання послуги з працевлаштування. Що вбачається із квитанцій № 001302 та 001320. Як вбачається із повідомлення від 23 червня 2015 року, наявного у матеріалах справи [PERSON], звернувся до ФОП [PERSON], з вимогою про розірвання договору від 23 березня 2015 року № 2103/10. Дану вимогу було підписано відповідачем та завірено печаткою. Відповідно до п. 32 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як посередництво у працевлаштуванні на роботу за кордоном. Як вбачається з листа Міністерства соціальної політики України № 7890/0/14-16/021 від 31 травня 2016 року, відповідно до бази даних субєктів господарювання, які проводять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, ні ФОП [PERSON] ні консалтинговий центр «Домінанта» не мають ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 даної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, між сторонами був укладений договір відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязки посередника по працевлаштуванню позивача на роботу за кордоном. Відповідно до цивільного законодавства, яке діяло на час виникнення таких правовідносин, відповідач зобовязаний був мати ліцензію на заняття таким видом господарської діяльності. Серія та номер такої ліцензії був вказаний у договорі, але як виявилось пізніше дана ліцензія на той час була не чинна, що відповідно вказує на те, що договір був укладений з порушенням вимог законодавства. Саме тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Саме тому, суд вважає, що в частині позовних вимог позивача стосовно відшкодування витрат за проживання за кордоном та проїзд слід відмовити, так як ним не надано будь яких підтверджуючих матеріалів понесених ним витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial