Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до відповідача про зняття арешту зазначивши, що він є власником автомобіля [NUMBER]. Маючи на праві власності вказаний автомобіль, позивач вказав, що у звязку з накладенням відповідачем арешту на його автомобіль, він позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим звернувся з даним позовом до суду, оскільки на його звернення щодо зняття арешту з майна, відповідачем надано відповідь про неможливість задоволення заяви про звільнення майна з-під арешту з причини знищення виконавчих проваджень за терміном їх зберігання. Позивач надав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив здійснити без його участі за наявними матеріалами справи. Представник відповідача у судове засідання не зявився, проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав, надав заперечення проти позову. З урахуванням вищевикладених обставин, відповідно до ст. ст. 158, 169 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних матеріалів та доказів. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач є власником автомобіля [NUMBER]. Згідно з листом Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ від 15.06.2015 року, № 18512/04-32/14, у відділі державної виконавчої служби перебували на виконанні виконавчі документи про стягнення з позивача штрафів. На підставі постанови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.07.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу в розмірі 510,00 грн., держаним виконавцем вживалися заходи примусового характеру, у тому числі й щодо накладення арешту на майно [PERSON], відповідно до постанови від 20.10.2011 року про накладення арешту. Відповідно до постанови державного виконавця від 20.10.2011 року, виконавчий документ про стягнення з позивача штрафу у розмірі 510,00 грн. повернуто на підставі п. 5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а згідно з постановою державного виконавця від 29.11.2012 року, виконавче провадження про стягнення з позивача штрафу у сумі 850,00 грн. на користь держави було закрито, відповідно до п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавчі провадження по вказаних вище виконавчих документах завершені та у звязку з закінченням терміну зберігання, на підставі акту про знищення виконавчих проваджень знищені. Відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обовязкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Згідно зі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial