Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

позивач\~\~ звернувся\~ в\~ суд\~ з\~ позовом\~ до\~\~ [PERSON] ,\~\~ [PERSON] та [PERSON] , в якому просить стягнути з них у солідарному порядку на його користь 78 000 грн. боргу в рахунок оплати передбачених договором платежів, 28 080 грн. штрафу за період з 16 червня 2011 року по 15 грудня 2013 року та 182 208 грн. пені за період з 15 червня 2011 року по 06 листопада 2017 року. Свою позицію мотивує тим, що 23 грудня 2010 року між ним та відповідачами було укладено нотаріально-посвідчений договір найму-продажу транспортного засобу, згідно якого він зобов`язався передати останнім у користування, а згодом і у власність належний йому автомобіль марки «ВАЗ-21101СПГ», реєстраційний номер [NUMBER] , а такі, у свою чергу, до 15 числа кожного місяця сплачувати плату за найм автомобіля у розмірі не менше 2 600 грн. Після внесення плати за найм у загальній сумі, що визначена у п. 2.2 Договору, він повинен передати право власності на автомобіль. Так, свої зобов`язання за договором він виконав у повному обсязі, передавши відповідачам у користування зазначений автомобіль у день підписання договору, що стверджується підписаним актом приймання-передавання від 23 грудня 2010 року. Однак, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] порушили взяті на себе зобов`язання, а саме не сплачували обумовлені договором платежі, відтак рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2012 року з них на його користь у солідарному порядку стягнуто 15 600 грн. плати за найм транспортного засобу, 4 266 грн. неустойки, 9 360 грн. моральної шкоди та 318,6 грн. судових витрат. Разом з цим, вказане рішення суду відповідачами не виконане та заборгованість не сплачена, відтак він має право вимагати сплатити йому пеню\~ із\~ суми боргу 15 600 грн. за період з 15 червня 2011 року (день звернення до суду) по теперішній час (06 листопада 2017 року) у розмірі 182 208 грн. При цьому, оскільки рішенням суду від 28 лютого 2012 року борг за договором стягнуто лише частково, тобто за період з 23 грудня 2010 року по 15 червня 2011 року, тому він крім пені також просить стягнути решту суми боргу у сумі 78 000 грн. за час з 16 червня 2011 року по 23 грудня 2013 року (п. 1 Договору) та штраф за прострочення сплати платежів у розмірі 28 080 грн. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 року провадження у даній справі відкрито та призначено судове засідання. На підставі ухвали Великоберезнянського районного суду Закарпатської області 25 лютого 2019 року дану справу направлено до Перечинського районного суду Закарпатської області як суду найбільш територіального наближеного. Ухвалою Перечинського районного суду від 14 травня 2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Леньо І.О. про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого судового засідання задоволено постановлено проводити розгляд цієї цивільної справи за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та визначено сторонам строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою цього ж суду від 21 жовтня 2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті, клопотання адвоката Леньо І.О. задоволено визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] для дачі особистих пояснень, постановлено викликати та допитати в якості свідків ряд осіб, а саме відповідача [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . У\~\~ судове\~ засідання\~ позивач\~ [PERSON] \~ та\~ його\~ представник\~ \~ адвокат Розман С.Ю. не з`явилися, однак подали до суду заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та не заперечили проти заочного розгляду справи. Що стосується визнання судом явки позивача обов`язковою для дачі особистих пояснень, то таким після постановлення ухвали від 21 жовтня 2019 року було подано до суду заяву, в якій він повідомив, що є особою з інвалідністю другої групи, внаслідок чого відмовляється прибути особисто у судове засідання для дачі будь-яких пояснень. Крім цього, вказав, що його син [PERSON] тривалий час проживає за межами України, а саме у Словацькій Республіці, однак точна адреса йому невідома. Відповідачі та їх представники у судове засідання повторно не з`явилися без поважних причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили, відзив не подали, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280-282 ЦПК України. Свідки [PERSON] та [PERSON] на неодноразові виклики у судове засідання не з`явилися, засобами поштового зв`язку повідомити їх про розгляд справи не представилося можливим, тому враховуючи наведене та позицію позивача, суд вважає, що з метою не допущення порушення строків, встановлених процесуальним законодавством, слід провести розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 23 грудня 2010 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] з іншого боку було укладено нотаріально посвідчений договір найму-продажу, згідно якого позивач передає, а відповідачі приймають у користування за плату у розмірі не менше 2 600 грн. до 15 числа кожного місяця строком до 23 грудня 2013 року, а після внесення плати за найм у загальній сумі, визначеній п. 2.2 цього договору, у власність транспортний засіб марки «ВАЗ 211010 СПГ», 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п. 2.2. договору ціна транспортного засобу визначена сторонами у сумі 93 600 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 11 833 доларам США (Т. 1 а. с. 4-5). Цього ж дня на виконання п. 2.4 вказаного договору транспортний засіб було передано відповідачам, що стверджується актом передавання-приймання автомобіля від 23 грудня 2010 року (Т. 1 а. с. 6). Також встановлено, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за договором найму-продажу від 23 грудня 2010 року належним чином не виконували, внаслідок чого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2012 року з них на користь [PERSON] солідарно стягнуто існуючу станом на червень 2011 року заборгованість, а саме 15 600 грн. плати за найм транспортного засобу, 4 266 грн. неустойки, 9 360 грн. моральної шкоди та 198,66 грн. судового збору і 120 грн. витрат на ІТЗ розгляду справи (Т. 1 а. с. 7). Крім цього встановлено, що 07 грудня 2017 року [PERSON] повторно звернувся в суд до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із позовом, оскільки як вбачається з такого, останні вказане рішення суду не виконали та знову допустили порушення договірних зобов`язань. Згідно розрахунків, що містяться у матеріалах даної справи, заборгованість по платежах та штрафу (1 % від суми договору) за період з 16 червня 2011 року по 15 грудня 2013 року становить 78 000 грн. та 28 080 грн. відповідно, а по пені за період з 15 червня 2011 року по 06 листопада 2017 року 182 208 грн. (15 600 грн. х 0,5 % х 2 336 днів) (Т. 1 а. с. 9, 10). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07); пункт 170 рішення «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява №21722/11). Формулювання законів не завжди чіткі, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення у справі «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91); пункт 65 рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява №20372/11). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 3.3 договору найму-продажу від 23 грудня 2010 року наймачі-покупці зобов`язалися своєчасно сплачувати щомісячні платежі. Таким чином, оскільки відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання за договором найму-продажу від 23 грудня 2010 року, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині солідарного стягнення з відповідачів плати за найм транспортного засобу є обгрунтованою. Щодо стягнення пені та штрафів, то суд виходить з наступного. Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема неустойкою (штрафом, пенею). Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Умовами договору найму-продажу від 23 грудня 2010 року, а саме п. 4.3 передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання наймачами-покупцями грошових зобов`язань щодо сплати орендних платежів згідно умов цього договору, наймодавець-продавець має право вимагати від наймачів-покупців сплати неустойки (штрафу) в розмірі 1 % від суми договору, визначеної в п. 2.2 за кожен випадок порушення грошових зобов`язань. Сплата неустойки не звільняє наймачів-покупців від виконання зобов`язання в натурі. У той же час, згідно п. 4.5 вказаного договору у разі виникнення заборгованості за цим договором з моменту звернення з позовною заявою до суду на зазначену заборгованість починає нараховуватися пеня у розмірі 0,5 % за день прострочення від суми заборгованості до моменту повного погашення заборгованості (Т. 1 а. с. 4-5). Разом з цим, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України). Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ЦПК України щодо загальних засад цивільного законодавства та щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищенаведене та те, що позивач просить стягнути з відповідачів неустойку у сумі 210 288 грн. (28 080 грн. штрафу та 182 208 грн. пені), тобто у розмірі, що майже втричі перевищує основне зобов`язання (78 000 грн.), тому задоволення позову у цій частині у повному обсязі не відповідало б завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. За таких обставин, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки, а саме пені, до 50 000 грн., що відповідатиме принципу пропорційності та справедливості, при цьому не призведе до порушення верховенства права та рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Що стосується доводів адвоката Леньо І.О. про те, що транспортним засобом відповідачі користувалися не більше двох місяців з дня передачі їм автомобіля, після чого [PERSON] (син позивача) за дорученням батька забрав від них транспортний засіб, який є предметом договору найму-продажу від 23 грудня 2010 року, та передав у користування іншій особі ( [PERSON] ) (викладених у клопотаннях про визнання явки позивача обов`язковою та виклик свідків Т. 1 а. с. 209-211), то суд приходить до наступного. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, оскільки будь-які належні та допустимі докази щодо зазначених обставин ні відповідачем, ні його представником не надано, їх також не містять і матеріали справи, хоча суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації прав, визначених процесуальним Законом, зокрема шляхом виклику свідків, тому за таких обставин вказані доводи адвоката Леньо І.О. підлягають відхиленню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, оскільки позивач як особа з інвалідністю другої групи звільнений від сплати судового збору, тому з врахуванням ціни позову (288 288 грн.), зважаючи на часткове задоволення позовних вимог (54,14 %), суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий\~ збір\~ у\~ сумі\~ по\~ 520,26 грн. (2 882,88 грн. х 54,14 % : 3) з кожного. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Outcome: partial