Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок № 26, який розташований в м. Івано-Франківську по вул. Медична, в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11111620000 від 25 січня 2007 року, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» право власності на даний будинок. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно кредитно договору № 11111620000 від 25 січня 2007 року [PERSON] отримала в позивача грошові кошти в сумі 91 740,00 швейцарських франків з терміном погашення до 24.01.2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 8,99 % на рік та зобовязалась виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на 28.05.2015 року за [PERSON] наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 4 304 698 гривень 01 коп. Кредитний договір забезпечений договором іпотеки від 26 січня 2007 року. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання боржником зобовязань за цим договором задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила про їх задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 25 січня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», найменування якого змінено на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний № 11111620000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 91 740 швейцарських франків з розрахунку 8,99 % річних на строк з 25.01.2007 року по 24.01.2014 року (а.с. 3 зв., 4-8). 08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АКІБ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АКІБ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі кредитного договору укладеного із [PERSON] (а.с.13 зв.-14). Незважаючи на взяті на себе за договором зобов'язання, відповідачка систематично порушувала строки та розмір погашення кредиту і сплати процентів, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № 11111620000 від 25 січня 2007 року (а.с.12, 102, 103). Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. За змістом ст. 1048 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Позивачем станом на 28 травня 2015 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором № 11111620000 від 25 лютого 2007 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості позичальника [PERSON] перед банком за кредитними зобов'язаннями в розмірі 4 304 698 грн. 01 коп., з яких: 1 613 370 грн. 57 коп. сума заборгованості за кредитом, 1 969 191 грн. 82 коп. сума заборгованості за відсотками, 673 256 грн. 61 коп. пеня, 38 965 грн. 91 коп. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу, 9 913 грн. 10 коп. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках. В забезпечення належного виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 11111620000 від 25 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 26 січня 2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок № 26, по вул. Медична в м. Івано-Франківську. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.4.1 договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за даним договором або будь-якого зобов`язання,що забезпечене іпотекою за кредитним договором. Способом захисту свого права позивач обрав звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на житловий будинок, що є предметом договору іпотеки. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. За наведених обставин, суд вважає що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями визнавати за іпотекодержателем право власності на предмет іпотеки тільки з підстав неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, який забезпечений іпотекою. Разом з тим, згідно ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Тому, у разі наявності нотаріально завіреного договору забезпечення кредиту (іпотеки), на виконання припису ч.1 ст.513 ЦК України, додатково укладається договір відступлення права вимоги іпотекодержателя за відповідним договором забезпечення. Крім того, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права на нерухоме майно та його обтяження є державна реєстрація. Позивачем не надано доказів виконання вимог ст.513 ЦК України. В матеріалах справи відсутні нотаріально посвідчений договір відступлення прав за договором іпотеки, а також відомості про внесення даних до реєстру державної реєстрації обтяжень в частині зміни іпотекодержателя, як і докази його повідомлення про відступлення прав іпотекодержателя Отже, на порушення вимог ч.1 ст.513 ЦК України, ст.24 Закону України «Про іпотеку», ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» додатково не уклали договір відступлення права вимоги іпотекодержателя за відповідним договором іпотеки, предметом якого є вищевказаний будинок, не зареєстрували відомості про таке відступлення у встановленому законом порядку, тому у відповідності до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до ПАТ «Дельта Банк» не перейшло право вимоги за договором забезпечення, укладеним між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк». Таким чином у ПАТ «Дельта Банк» на даний час відсутнє право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна. Представником відповідачки через канцелярію суду подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 72-73), що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Як вбачається з умов кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору 08 квітня 2011 року (п. 1.2.2 договору). Також сторонами погоджено строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, зокрема повернення кредиту здійснюється щомісячними частками у відповідності до графіку погашення кредиту, який є додатком № 1 до договору. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Представник відповідачки в посненнях вказував, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування в 2008 році. Дана обставина не спростована поясненнями представника позивача та проведеним банком розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 99-101). Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Аналогічні положення містяться у розділі 11 «Порядок дострокового повернення кредиту» договору про надання споживчого кредиту № 11111620000 від 25 січня 2007 року. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. В матеріалах справи міститься вимога АКІБ «УкрСиббанк» до позичальника, датована 12 листопада 2008 роком, про дострокове повернення кредиту та процентів у звязку з неналежним виконанням договору (а.с. 74). Банк чітко вказує, що у звязку з тривалим невиконанням позичальником своїх зобовязань, банк використовує своє право, передбачене кредитним договором та заявляє про зміну термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитом в сторону їх зменшення. Вимагає негайного виконання позичальником порушеного зобовязання та сплатити заборгованість протягом 31 календарного дня від дати отримання цього повідомлення. Отже, банк змінив строк виконання основного зобовязання надіславши вимогу позичальнику про дострокове повернення кредиту. Представник відповідачки визнає, що його довірителька дану вимогу отримала. Відповідачка вимогу банку протягом 31 календарного дня не виконала та кредит у повному обсязі не погасила, отже для банку з грудня 2008 року почався відлік строку позовної давності для звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Укладаючи договір про відступлення прав вимоги за кредитами позивач повинен був знати, що первісний кредитор самостійно змінив строк виконання зобовязання шляхом надсилання відповідачу вимоги про дострокове повернення кредиту 12 листопада 2008 року. Укладаючи договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами з позивачем, первісним кредитором вже було пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, а отже і про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки пропуск строку звернення до суду про виконання основного зобовязання означає і пропуск звернення до суду з позовом про виконання додаткового зобов'язання. Укладаючи договір купівлі-продажу прав вимоги позивач отримав всі документи, які були в розпорядженні ПАТ «УкрСиббанк» щодо кредитного договору, а тому, позивачу було відомо, на час укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, про зміну строку виконання зобовязань за кредитним договором та про пропуск строку позовної давності. З позовом ПАТ «Дельта Банк» звернулось 01 липня 2015 року (дата відправлення позовної заяви на адресу суду поштою), а тому строк позовної давності позивачем пропущено. В матеріалах справи містяться докази звернення АКІБ «УкрСиббанк» до суду з позовами до [PERSON] про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором в червні 2009 року та січні 2015 року. Однак вказані позова були залишені без розгляду. (а.с. 76-87) Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. З огляду на викладене суд вважає що позовна заява публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки є безпідставною та такою що не підлягає задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 267, 512-519, 526, 530, 599, 610, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 7, 33, 36, 37, 39 ЗУ «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed