Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог посилається на те, що є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу Донецької області Рижковим О.О., зареєстрований в реєстрі за №3785. За вищевказаною адресою зареєстрована [PERSON] , яка є колишнім власником квартири та не мешкає там з моменту продажи житла. [PERSON] не зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації, оскільки вона виїхала до Російської Федерації, про її реєстрацію вона дізналася випадково при отриманні довідки про склад сім`ї. Реєстрація відповідача не дозволяє розпоряджатися житлом на власний розсуд та значно обмежує її законні права. У зв`язку з чим, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом надіслання судових повісток про виклик разом з копіями відповідних документів. Беручи до уваги думку позивача, який не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст.ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу Донецької області Рижковим О.О., зареєстрований в реєстрі за №3785. Відповідно до довідки №3590 від 12.08.2019 відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту від 16.09.2019, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не мешкає там з 2010 року. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Частиною першою ст.319ЦК України передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користуванняцим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В судовому засіданні встановлено, що в розумінні діючого законодавства, відповідач не є членом родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, проаналізував всі обставини справи, суд доходить висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а тому такими, що підлягають задоволенню. В той же час, позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду.

Outcome: approved