Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач заявленими вимогами просив суд ухвалити рішення про визнання виконавчого напису таким, який не підлягає виконанню, оскільки суперечить чинному законодавству. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і, відповідно, без фіксації його перебігу та заперечень щодо такого порядку від учасників не надходило і судом не встановлено. Відповідач заперечував задоволення позову, оскільки вважає дії приватного нотаріуса правомірними, а доводи відповідача голослівними. Дослідив заявлені вимоги, судом встановлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, отримував код платника податків, має зареєстроване місце проживання та при зверненні до суду сплатив судовий збір. 18 липня 2020 року між сторонами укладено кредитний договір за яким позивач у платне строкове користування отримав у відповідача грошові кошти в розмірі 3 тисяч гривень. 29 січня 2021 року приватним нотаріусом (третя особа у справі) видано виконавчий напис за яким вирішено стягнути заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 18 587 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 000 гривень, 14 487 гривень заборгованості по відсоткам та 1 100 гривень за вчинення виконавчого напису. Заборгованість за кредитом нарахована за період з 24 серпня 2020 року по 19 січня 2021 року. 11 лютого 2021 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження по стягненню з позивача на користь відповідача заборгованості за кредитним договором на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що позивач у порядку та строки, визначені процесуальним законом, не довів протиправність вчинених дій щодо видачі виконавчого напису нотаріусом. Так само, не було доведено наявність спору щодо нарахованої заборгованості. Досліджені та раніше згадувані матеріали, суд вважає, беззаперечно вказують на не доведення заявлених вимог та висловлених тверджень позивачем, оскільки з копій наданих та зазначених раніше документів встановити протиправність дій відповідачем в межах заявлених вимог не представляється можливим. При цьому, суд зауважує, що позивач не спростовував укладення з відповідачем кредитного договору та отримання за ним грошових коштів. Інших доказів суду на дослідження не було. Посилання на ту обставину, що нотаріусом було досліджено не належний обсяг документів, суд до уваги не приймає та вважає таку позицію голослівною з огляду на відсутність підтверджуючих дану обставину доказів. Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне. Так, розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого розподілу судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed