Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом, в якому просить скасувати постанову нотаріуса від 23.04.2019 року та зобов`язати вчинити дії з посвідчення договору відчуження земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації 09.06.2003 року [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] . На підставі даного правовстановлюючого документу останній є власником земельної ділянки площею 1,6040 га, яка розташована на території П`ятківської сільської ради Бершдського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На момент отримання даного Державного акту, [PERSON] являвся громадянином України, однак 25.01.2013 року він отримав громадянство Російської Федерації та змінив місце постійного проживання. При першій нагоді він надав довіреність уповноваженій особі з метою вчинення в подальшому дій для посвідчення договору купівлі - продажу вищевказаної земельної ділянки. Однак постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії №69/02-31 від 23.04.2019 року у посвідченні даного договору було відмовлено через пропуск строку наданого іноземцям для відчуження земель сільськогосподарського призначення. Зокрема, підставами відмови нотаріус вказує те, що [PERSON] будучи громадянином Російської Федерації, не реалізував своє право на відчуження вказаної земельної ділянки сільськогосподарського призначення в установленому законом порядку, а саме: протягом одного року з дня набуття громадянства іноземної держави. Зазначену постанову позивач вважає незаконною з тих підстав, що через виїзд за межі України наприкінці 2012 року не приїздив аж до 2019 року, а тому не мав фізичної можливості відчужити вищевказану земельну ділянку, що вказує на те, що у визначений законом строк він фізично не міг встигнути оформити договір відчуження земельної ділянки після зміни громадянства України. Дана позовна заява надійшла до суду 26.04.2019 року та ухвалою від 02.05.2019 відкрито спрощене позовне провадження та призначено перше судове засідання на 21.05.2019 року. Представник позивача, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, справу просив слухати у його відсутність. Відповідач також надала до суду заяву, в якій справу просила слухати у її відсутність. П`ятківський сільський голова, як представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, через канцелярію суду подав заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд встановив. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого на підставі розпорядження Бершадської районної державної адміністрації 09.06.2003 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,6040 га, яка розташована на території П`ятківської сільської ради Бершдського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Через представника, який діє на підставі довіреності від 15.08.2015 року, останній звернувся до нотаріуса для посвідчення договору, за яким він виявив намір відчужити належну йому земельну ділянку. Постановою від 23.04.2019 року у посвідченні даного договору нотаріусом було відмовлено через пропуск строку наданого іноземцям для відчуження земель сільськогосподарського призначення. Зокрема, підставами відмови нотаріус вказує те, що [PERSON] будучи громадянином Російської Федерації, не реалізував своє право на відчуження вказаної земельної ділянки сільськогосподарського призначення в установленому законом порядку, а саме: протягом одного року з дня набуття громадянства іноземної держави. При цьому, з копії паспорта громадянина Російської Федерації, вбачається, що даний паспорт було видано 25.01.2013 року. Зі змісту позову вбачається, що позивач вважає постанову нотаріуса незаконною з тих підстав, що через виїзд за межі України наприкінці 2012 року не приїздив аж до 2019 року, а тому не мав фізичної можливості відчужити вищевказану земельну ділянку. Згідно ст. 22 ч.5 Земельного Кодексу України землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до ст.81 ч.4 Земельного Кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 145 ч.1 Земельного Кодексу України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Відповідно до ст. 145 ч.2 Земельного Кодексу України у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Згідно ст. 143 п. д) Земельного Кодексу України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Відповідно до пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України: до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-71/0/4-13 положення ч.4 ст. 81 Земельного Кодексу України є імперативним, а п.15 розділу Х «Перехідні положення ЗК України на зазначені правовідносини не поширюється. Оскільки право власності відповідно до ст. 125 ЗК України виникає після одержання спадкоємцем земельної ділянки документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації, після чого на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності, то обчислення річного строку «добровільного» відчуження слід починати від часу одержання іноземним громадянином чи особою без громадянства документа на право приватної власності на земельну ділянку. Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками. Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачені статтями 22, 81 Земельного кодексу України (ЗК). Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Аналіз зазначених норм свідчить про відсутність детального регулювання правовідносин, за захистом яких звернувся позивач, чинним законодавством. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. В розумінні Європейського Суду право правомірного очікування та законного сподівання виникає у разі якщо особа, яка набула майнове право, не встигла його реалізувати в зв`язку із ухваленням державою нормативного акту чи акту індивідуальної дії, котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою. В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що наявність в Зеленова О.В. права власності на земельну ділянку, породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Більш того, відсутність нормативного регулювання порядку відчуження земель сільськогосподарського призначення, які були отримані громадянами України, які в подальшому набули громадянство іншої держави, порушує право позивача мирно володіти своїм майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, суд вважає протиправною відмову нотаріуса у посвідченні договору купівлі - продажу. Отже, суд вважає, що у даному випадку порушено право позивача на відчуження належного йому майна, а тому порушене право підлягає захисту.

Outcome: approved