Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом посилаючись на те, що 09.02.2021 його було звільнено з ініціативи власника з роботи із посади завідувача відділу ортопедичної стоматології Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка Калуської міської ради» на підставі наказу № 04К, виданого директором [PERSON] . Підставами для видачі оспорюваного наказу, як зазначено в самому наказі є: 1) невиконання п. 2.1, п. 2.7, п. 2.12, п. 2.25 посадової інструкції завідувача відділу ортопедичної стоматології; 2) п. 4.1, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.9 посадової інструкції відділу ортопедичної стоматології. Однак, жодних порушень передбачених вище переліченими пунктами він не вчиняв, перевірок щодо нього не проводилося, пояснень в порядку визначено ст. 149 КЗпП України в нього не відбиралося, тому викладені підстави в наказі про звільнення є надуманими та не відповідають дійсності. Окрім цього, за період його роботи на посаді завідувача ортопедичної стоматології (з 21.01.2018 по 09.02.2021) до нього не було застосовано жодних заходів дисциплінарного стягнення передбачених ст. 147 КЗпП України. Попри це, у трудовій книзі 09.02.2021 здійснено запис щодо переведення на 0,5 посади лікаря-стоматолога на підставі наказу № 04К від 09.02.2021. Однак, жодних наказів щодо його переведення не приймалося, а оскаржуваний наказ містить відомості про звільнення позивача з посади завідувача відділу. При цьому, переведення на іншу роботу допускається виключно за згодою працівника (ч. 1 ст. 33 КЗпП України). За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків покладених нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Зважаючи на те, що його звільнення з посади завідуючого відбулося в порушення вимог чинного законодавства, жодних дисциплінарних проступків ним не було вчинено, тому вважає, що наказ про звільнення підлягає скасуванню. Також відповідно до ст. 235 КЗпП України позивач зазначає, що при поновлені його на роботі слід стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09.02.2021 по час поновлення на роботі. Тому на підставі викладеного просить суд, поновити його на посаді завідувача відділу ортопедичної стоматології Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка Калуської міської ради» з дня його звільнення на 0,5 ставки і при цьому визнати незаконним та скасувати Наказ № 04К від 09.02.2021 про його звільнення та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по час поновлення на роботі. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження з викликом учасників справи, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. 21.04.2021 до суду надійшло клопотання директора відповідача [PERSON] про те, що станом на 21.04.2021 ним не отримано ухвали про відкриття провадження по справі для подання відзиву на позовну, а тому просить продовжити строк для подання відзиву до 05.05.2021 (а.с. 38). В подальшому, а саме 26.04.2021 представник відповідача повторно звернувся до суду із клопотанням з якого вбачається, що 23.04.2021 він ознайомився з ухвалою про відкриття провадження по справі (а.с. 39), що підтверджується його розпискою про ознайомлення із матеріалами справи та здійснення фотокопій від 23.04.2021. Зважаючи на це, строк подання відзиву на позовну заяву розпочинається з дня ознайомлення із матеріалами справи 23.04.2021 та закінчується 08.05.2021. При цьому, відзив на позовну заяву подано до суду 12.05.2021, тобто поза межами строку встановленого судом. Відповідно до вимог ст. 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві, що долучено до матеріалів справи. Поряд з цим, відповідно до ч. 4, 5 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються :\~1)\~докази,\~що підтверджують\~обставини,\~на яких\~ґрунтуються заперечення\~відповідача,\~якщо такі\~докази не\~надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. В той же час, згідно до ч. 3,9 ст. 83 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Водночас, відповідач не надав суду докази направлення відзиву на позовну заяву позивачу, що є порушенням вищевказаних норм. За таких умов, у відповідності до ч. 5 ст. 178 ЦПК України, суд не приймає до уваги посилання, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, а також докази долучені до нього, оскільки вони подані з порушенням норм ЦПК України. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Стоматологічна поліклініка Калуської міської ради» № 04К від 09.02.2021 [PERSON] який працює на 0,5 посади завідувача відділу ортопедичної стоматології та 0,5 посади лікаря-стоматолога-ортопеда відділу ортопедичної стоматології звільнено з займаної посади на посаді завідувача відділу ортопедичної стоматології 09.02.2012. Підстава звільнення є: 1) невиконання п. 2.1, п. 2.7, п. 2.12, п. 2.25 посадової інструкції завідувача відділу ортопедичної стоматології; 2) П. 4.1, п. 4.4, п. 4.5, п. 4.9 посадової інструкції завідувача відділу ортопедичної стоматології. (а.с. 5). Дана посадова інструкція завідувача відділу ортопедичної стоматології Митровція Ю.Ф. затвердження директором КНП «Стоматологічна поліклініка Калуської міської ради» О. Шкляр (а.с. 6-16). При цьому, в наказі про звільнення позивача із займаної ним посади відсутнє посилання на норму КЗпП України, як на підставу його звільнення. Згідно трудової книжки позивача [NUMBER] , 09.02.2021 він переведений на 0,5 посади лікаря-стоматолога-ортопеда відділу ортопедичної стоматології на підставі наказу № 04 від .09.02.2021 та станом на 05.03.2021 працює на вищевказаній посаді (а.с. 17-22). З даного приводу суд звертає увагу на те, що фактично жодних наказів щодо переведення позивача відповідачем не видавалося, а оскаржуваний наказ містить відомості про звільнення [PERSON] саме з посади завідувача відділу, а не з посади лікаря-стоматолога-ортопеда відділу ортопедичної стоматології, про що міститься запис у трудовій книзі. Як наслідок, запис в трудовій книзі про переведення позивача носить формальний характер, що представником відповідача в судовому засіданні спростовано не було. Аналізуючи наказ про звільнення позивача суд дійшов висновків, що його звільнено на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що сторонами не заперечується. Підставою звільнення вказано невиконання позивачем ряду положень, покладених на нього посадовою інструкцією завідувача відділу ортопедичної стоматології. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Частиною 2\~ст. 147 КЗпП України\~встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша\~статті 147 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в пункті 22,\~постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої\~статті 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за пунктом 3 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~суд повинен з`ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Як роз`яснено у пункті 23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими пунктом 3 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року. Верховний Суд у постанові від 25.06.2018 року у справі №714/395/17 висловив правовий висновок, який полягає в тому, що систематичне порушення трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої\~статті 40 КЗпП України. Водночас суд зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази систематичного порушення позивачем покладених на нього посадовою інструкцією обов`язків, а також вчинення ним будь якого дисциплінарного проступку за який на нього накладалося дисциплінарне чи громадське стягнення. Разом з тим, саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Враховуючи зазначене, суд вважає, що наказ про звільнення [PERSON] з роботи винесений з порушенням чинного законодавства. Відповідно до ст.ст.\~12,\~81,\~82 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. Згідно положень ч.2\~ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~(далі\~Постанова №100). Відповідно до п.п.2,8 Постанови №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час, протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки КНП «Стоматологічна поліклініка Калуської міської ради» №67 від 23.03.2021 розмір заробітної плати [PERSON] у листопаді 2020 становив 4506,11 грн. (21 робочий день) і у грудні 2020 4866,73 грн. (22 робочий день). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати становить: 9935,76 грн (4506,11 грн. + 4866,73 грн.)/43 робочих дні (21 р.д. у листопаді та 22 р.д. у грудні) = 217,97 грн. Час вимушеного прогулу позивача становить період із 10.02.2020 (день після звільнення) до 14.06.2020 (дата ухвалення судового рішення судом), тобто 85 робочих днів, а розмір середнього заробітку за цей період становить 18527, 45 грн. (85 робочих днів * 217,97 грн.). Відповідно до ст. 141 ЦК України із відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 908 грн. оскільки при зверненні до суду із позовною вимогою про поновлення на роботі позивач звільнений від сплати судового збору, а також підлягає стягненню із нього 908 грн. сплаченого позивачем судового збору за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку. Крім того, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України підлягає допущенню до негайного виконання. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.41 ч. 1 п. 3, 147, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100(з наступними змінами і доповненнями),

Outcome: approved