Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] у якому просив визнати недійсними розписки про отримання коштів у борг. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 2013 році [PERSON] звернулась із позовною заявою до [PERSON] , в якій просила стягнути з [PERSON] грошову суму за розписками. Васильківським міськрайонним судом Київської області 04.07.2013 року ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково та стягнено з [PERSON] суму боргу у розмірі 487304,23 грн, а 27.03.2014 року судом апеляційної інстанції винесено ухвалу, якою рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2013 року залишено без змін. Позивач посилається на те, що під час судових засідань він заперечував написання таких розписок. Неодноразово вимагав від позивача надати оригінали таких розписок у судове засідання для огляду та з метою проведення почеркознавчої експертизи, оскільки ніколи не писав і не підписувався на останніх. Оскільки позивач не підписував розписки про отримання коштів в борг від 05 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2017 р., двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 р. останній просить визнати їх недійсними. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.01.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 24.02.2020 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого остання заперечує щодо задоволення позовних вимог та вказує, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, у зв`язку з чим заявляє про застосування судом строку позовної давності до позову. Відповідач також зазначає, що Васильківським міськрайонним судом Київської області 04.07.2013 року ухвалено рішення, яким позов [PERSON] задоволено частково та стягнено з [PERSON] суму боргу у розмірі 487304,23 грн. 27.03.2014 року судом апеляційної інстанції винесено ухвалу, якою рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2013 року залишено без змін. В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги та обгрунтування позову в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що її довіритель не підписував оспорювані договори позики. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, зазначаючи, що в ході розгляду справи Васильківським міськрайонним судом Київської області позивач не заперечував отримання ним грошових коштів в борг за оспорюваними договорами і судом була надана оцінка їх дійсності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2013 року, по справі №1008/7856/12, позов [PERSON] задоволено частково та стягнено з [PERSON] суму боргу у розмірі 487304,23 грн. В ході розгляду справи № 1008/7856/12 рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2012 року було встановлено факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів за розписками від 5 липня, 23 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2007 року, двічі 19 січня, 5 лютого, 8 жовтня та 28 листопада 2008 року коштів, а тому зазначені обставини, в тому числі щодо розміру отриманих коштів, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку №49/16 від 06.09.2016 експертного почеркознавчого дослідження за зверненням адвоката Музичко Р.В. від 23.08.2016 року, підписи від імені [PERSON] в боргових розписках від 23.07.2007 року, 05.07.2007 року, 28.08.2007 року, 12.10.2007 року, 28.11.2007 року, 19.01.2008 року, 19.01.2008 року, 05.02.2008 року виконані однією особою - самим [PERSON] . Згідно з ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду позивач посилається на те, що він не підписував розписки про отримання коштів від 05 липня, 28 серпня, 12 жовтня 2017 р., двічі 19 січня, 05 лютого, 08 жовтня та 28 листопада 2008 р., а отже такі правочини є недійсними. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочинучи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договірпозики є укладеним з моменту передання грошей абоінших речей, визначенихродовимиознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт підписання розписок позивачем підтверджується відповідним висновком експертного почеркознавчого дослідження № 49/16 від 06.09.2016 р., який є належним на допустим доказом на підтвердження обставин, що стосуються предмету доказування. Факт отримання позивачем грошових коштів за зазначеними розписками був встановлений судовим рішенням при розгляді справи № 1008/7856/12, а отже не підлягає доказуванню. Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені судом обставини в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed