Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх втратившими право користування житловим приміщенням, в подальшому уточнивши свої вимоги, та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належною йому на праві власності частиною житлового будинку по [ADDRESS], з припиненням реєстрації їх місця проживання в ньому. В обґрунтування позову зазначає, що йому на праві приватної власності належить ? частина житловий будинок [ADDRESS], в якому з 14.03.2003 року зареєстровані його донька [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON], які вселились та зареєструвались в належне йому житло як члени його сім'ї. Продавши власне житло дочка та її син 15.03.2003 року виїхали до РФ до селища Приоб'є, Октярського району, Тюменської області. Там дочка придбала у власність квартиру, в якій 25.12.2003 року зареєструвала своє та сина місце проживання, як громадян Російської Федерації. В належному позивачу на праві власності житлі відповідачі відсутні понад одинадцять років без поважних причин. Однак, після вибуття останні не знялись з реєстрації за вказаною адресою, чим порушують його право на вільне користування житловим приміщенням, що змусило звернутись до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання не прибув, подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, просив справу розглянути у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не прибули, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином; допитані в порядку судового доручення компетентним органом Російської Федерації відповідно до умов Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року. Відповідно до протоколу судового засідання від 11.09.2014 року Октябрського районного суду Ханти-Мансійського автономного округу-Югри відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали повністю, проти задоволення позову не заперечують, згодні справу слухати без їх участі. Представник третьої особи орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради у судове засідання не прибула, подала заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі при розгляді справи покладається на розсуд суду. Третя особа - Новоград-Волинський РС УДМС України в Житомирській області участь представника в судовому засіданну не забезпечили, подали заяву в якій просять розгляд справи проводити без участі представника, при розгляді справи покладається на розсуд суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на будинок від 27.02.1970 року позивачу - [PERSON] належить ? частина житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] (а.с.4). Із записів будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що за даною адресою зареєстровані : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5-6). Відповідно до довідки № 4501 від 30.10.2014 року, виданої КП Новоград-Волинської міської ради «Новоград-Волинськжитлокомунсервіс», [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS], в складі сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Водночас, факт безперервної відсутності відповідачів в житловому будинку по [ADDRESS] з березня 2013 року підтверджується актами від 16 травня 2013 року, 07 червня 2013 року, 28 жовтня 2013 року, складеними депутатом міської ради виборчий округ № 9 (а.с.8,9,10). Разом з цим, факт відсутності відповідача в зазначеному житловому будинку підтверджується адресною довідкою № 25/1 від 20.02.2014 року, виданою начальником ТП в с. Приоб'є відділення УФМС Росії по ХМАО-Югре в Октябрському районі, з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрована по місцю свого проживання за адресою [ADDRESS], ХМАО-Югре (а.с.39-40). Відповідно до копії паспорту громадянина Російської федерації відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.95). Дані обставини підтверджуються наданими позивачами до матеріалів справи та дослідженими у судовому засіданні доказами: копією паспорта позивача (а.с.3), копією свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с.4), копією домової книги (а.с.5-6), довідкою № 4501 від 30.10.2014 року (а.с.7), актами депутатів (а.с.8-10), копією відповіді № 25/1 від 20.02.2014 року начальника ТП в с. Приоб'є відділення УФМС Росії по ХМАО-Югре в Октябрському районі (а.с.39), копією адресної довідки (а.с.40), копіє паспорта відповідачів (а.с.95,96). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як зазначалось вище, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України). За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, у якому зареєстровані відповідачі, які станом на момент звернення позивача до суду, безперервно без поважних причин не проживають (відсутні) у вказаному житловому будинку понад встановлені законодавством строки. Відповідачі в судове засідання не прибули, позовні вимоги визнали повністю, що не суперечить нормам чинного законодавства прав та інтересів сторін та інших осіб не порушує. Окрім того, слід звернути увагу, що відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року, реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відмова у знятті з реєстрації особи, яка виселена із житлового приміщення на підставі рішення суду, яке набрало законної сили може бути оскаржена до суду відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, ухвалюючи рішення у даній справі, суд не позбавлений права на визначення порядку його виконання, наданого ст. 217 ЦПК України. Використання цього процесуального права, дозволить створити умови для попередження випадків несвоєчасного виконання рішення суду та сприятиме виконанню вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, відповідно до якої права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому задовольняє їх в повному обсязі.

Outcome: approved