Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача- Публічного акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш» за участю третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Львові про відшкодування шкоди за попередній період 3 роки, суму 81954 грн. та сплатою в подальшому щомісячні платежі в розмірі 2867,5 грн. і стягнення заподіяної моральної шкоди в розмірі 15000 грн. В обґрунтуванні своїх вимог покликається на те, що працюючи в ливарному цеху Заводу Львівсільмаш, 09 вересня 1964 року із ним стався нещасний випадок, про, що було складено відповідний акт щодо нещасного випадку на виробництві. Внаслідок отриманої травми, йому було встановлено інвалідність другої групи на один рік, а в подальшому інвалідність третьої групи довічно, у зв'язку із чим, підприємство виплачувало йому (пенсію) компенсаційні витрати за період з 1965 року по 2005 рік. В 2005 році у звязку із виходом на пенсію він переоформив пенсію по інвалідності на пенсію за віком. Після отримання трудового каліцтва він до Заводу за відшкодуванням шкоди не звертався, так як тоді шкода відшкодовувалась, якщо заробітна плата працюючого після нещасного випадку була меншою ніж до настання нещасного випадку і саме ця різниця була розміром відшкодування. Оскільки його заробітна плата була меншою ніж до настання нещасного випадку, він до відповідача не звертався, у звязку із відсутністю на це правових підстав. Просить стягнути відшкодування за 3 роки, що передують подачі позовної заяви до суду, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 1147 грн., щомісячну суму виплат слід нараховувати 1147,00 грн. х5 = 5735 грн. Враховуючи, що третьою групою інвалідності визначається не менше ніж 50% втрати професійної працездатності: 5735:2=2867,5 грн. За три роки стягненню підлягає: 2867,5 грн. х12х3 роки = 81954 грн. Також, просить стягнути із відповідача моральну шкоду в розмірі 15 тис. грн., оскільки відповідачем протягом тривалого часу не видавався оригінал акту про нещасний випадок і це заподіяло йому, позивачу значних душевних страждань. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позовній заяві, просить позов задовольнити частково. Представник відповідача- Кортало О.О. в судовому засідання проти позову заперечив, подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких, просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити за безпідставністю, оскільки позивачем в своєму позові не наведено жодних доказів, які б свідчили про ступінь втрати працездатності та дали б можливість визначити розмір страхової виплати втраченого заробітку. Також, зазначає, що позивач жодного разу не звертався до ВАТ «Завод «Львівсільмаш» про відшкодування втрати працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві та не надавав документів, які б свідчили про ступінь втрати працездатності. Крім того, не погоджується із посиланням позивача на ст. 1195, 1197 ЦПК України, оскільки на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, відповідно до якого, починаючи з квітня 2012 року всі страхові платежі, спрямовані на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом виплачує Фонд соціального страхування від нещасних випадків, а не підприємство, тому просить відмовити в задоволені позову за безпідставністю такого. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань [PERSON] надав суду пояснення, а саме підтримує позивні вимоги [PERSON] в частині, щодо відшкодування має проводитися роботодавцем, а частині виду шкоди, її розміру та за який період покладається на розгляд суду. Представник третьої особи- Ковальчук І.О. в судовому засіданні 11.12.2015 року щодо позовних вимог поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON], перебував у трудових відносинах з ПАТ «Завод «Львівсільмаш» з 1964 року по 2012 роки /а.с. 9-10/. 09.09.1964 року під час виконання позивачем своїх трудових обовязків, із ним стався нещасний випадок - травма руки, про що було складено відповідний акт про нещасний випадок на виробництві № 82 від 09.09.1964 року /а.с.5/. Внаслідок отриманої травми йому, позивачу було встановлено інвалідність другої групи на один рік, а в подальшому інвалідність третьої групи довічно, що підтверджується довідками серії КП № 254908 від 30.11.1964 року та довідкою серії Яю №198608 від 27.11.1965 року /а.с.6-7/. У зв'язку із цим, підприємство виплачувало йому компенсаційні витрати, починаючи з 1965 року по 2005 рік. В 2005 році у звязку із виходом на пенсію позивач переоформив пенсію по інвалідності на пенсію за віком. Після отримання трудового каліцтва він до заводу за відшкодуванням шкоди не звертався. Згідно довідки серія 10 ААА № 266206 від 29.09.2015року ступінь втрати професійної працездатності позивачу звязку з виробничою травмою становить 60%, також [PERSON] є інвалідом 3 групи. Статтею 173 КЗПП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.1195ЦК України, юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати. Шкода відшкодовується без врахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоровя, а також інших доходів. Порядок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя визначений ст.1202 ЦК України та здійснюється щомісячними платежами. З 01.04.2001р. набув чинності загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». На підставі вказаного Закону відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних з виконанням трудових обовязків було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, УРСР чи України. Відповідно до Перехідних положень Закону, уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства,установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.92р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди «особам, які потерпіли на виробництві до 1.04.2001р., Фонд сплачує страхові виплати з того часу, коли відповідні підприємства передали йому у встановленому порядку документи, які підтверджують право цих працівників на такі виплати. Суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку. Розмір відшкодування шкоди встановлюється виходячи із ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоровя. При зміні в період виплати відшкодування шкоди розміру мінімальної зарплати, зростання середньої зарплати в галузях національної економіки, розмір відшкодування підлягає відповідному перерахуванню. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Однак, відповідач, заперечуючи позовні вимоги, не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову. У судовому засіданні встановлено, що позивачу 29.09.2015р. встановлено ступінь втрати професійної працездатності 60% безтерміново. Відповідно за 3 роки відповідач не відшкодував йому втраченого заробітку у звязку з втратою працездатності, а тому в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України, підставами для присудження моральної шкоди є фізичний біль чи страждання, пережиті особою у зв'язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, душевні витрати по причині неправомірної поведінки третіх осіб , знищення чи пошкодження майна, приниження честі і гідності. Як вбачається із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Подібних фактів у позовній заяві позивач не навів, доказів на їх підтвердження не надав. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенні.

Outcome: partial