Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору позики від 28 липня 2014 року [PERSON] позичив, а відповідач [PERSON] взяв у борг 75601,00 доларів США, що на момент укладення договору позики становило 905000,00 гривень. Позичальник зобов'язався повернути борг до 01 листопада 2014 року готівкою. Відповідно до п. 1.3. договору позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві суму позики одноразово 01.11.2014 року. На підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 905000,00 гривень 28.07.2014 року, які зобов'язався повернути у відповідності до умов договору. Незважаючи на те, що в договорі позики та в розписці про отримання коштів зазначені грошові кошти в гривні фактично грошові кошти були отримані позичальником від позикодавця в доларах США. Станом на день звернення до суду з позовом утворилась заборгованість за договором позики в розмірі 266113,5 доларів США, з яких 75601 долар США сума позики, 37800,5 доларів США штраф, 152712 доларів США проценти. На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору в розмірі - 266113,5 доларів США, що станом на 22.05.2015 року становить 5501025,55 гривень та понесені судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, проте подала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Просила суд, позов задовольнити. Не заперечувала проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки та судовим оголошенням в засобах масової інформації. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 202, 509, 526, 549, 610, 612, 625,1046, 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України. 28 липня 2014 року між [PERSON] та відповідач [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній взяв у борг 75601,00 доларів США, що на момент укладення договору позики становило 905000,00 гривень (а.с. 3 ). Позичальник зобов'язався повернути борг до 01 листопада 2014 року готівкою. Відповідно до п. 1.3. договору позичальник зобов'язаний повернути Позикодавцеві суму позики одноразово 01.11.2014 року(а.с. 3). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. На підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 905000,00 гривень 28.07.2014 року, які зобов'язався повернути у відповідності до умов договору (а.с. ). Незважаючи на те, що в договорі позики та в розписці про отримання коштів зазначені грошові кошти в гривні фактично грошові кошти були отримані позичальником від позикодавця в доларах США. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до ч. І ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. П. 3.1. Договору у разі неповернення суми позики у встановлений даним договором термін, Позичальник зобов'язаний сплатити Позикодавцеві штраф в розмірі п'ятдесяти відсотків від суми позики. П. 3.3 за прострочення повернення суми позики Позичальник зобов'язаний сплатити Позикодавцеві суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також триста шістдесят п'ять процентів річних від простроченої суми за кожен день такого прострочення. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно представленого суду розрахунку розмір заборгованості за договором позики від 28.07.2014 року становить 266113,5 доларів США, з яких 75601 долар США сума позики, 37800,5 доларів США штраф, 152712 доларів США проценти. Відповідно до довідки НБУ курс до долара США станом на 22.05.2015 року становить 100 доларів США - 2067,1738 гривень (а.с. 4 ). Таким чином, 266113,5 доларів США станом на 22.05.2015 року становить 5501025,55 гривень. При таких обставинах, відповідачі зобов'язані на підставі ст. 1049 ЦК України, повернути грошові кошти в розмірі 266113,5 доларів США станом на 22.05.2015 року становить 5501025,55 гривень. Оскільки відповідач на момент пред'явлення цього позову не виконав свого грошового зобов'язання за договором та не повернув [PERSON] грошову суму позики в розмірі 266113,5 доларів США, яка складається з суми позики в розмірі 75601 доларів США, 37800,5 доларів США - штраф, 152712 доларів США - проценти за прострочення виконання зобов'язань, з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики в розмірі 266113,5 доларів США та понесені судові витрати по справі в розмірі - 3654,00 грн.

Outcome: approved