Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів з вказаним позовом. Посилалася в позові на те, що [PERSON] з 1995 року по даний час працювала двірником в будинкоуправлінні №12, зараз ТОВ «Торговий дім Укрвторресурс». 10.07.2013 року ТОВ «Торговий дім» уклало договір з департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради про утримання будинків. 21.07.2016 року позивачка написала заяву про звільнення з посади двірника На даний час позивачка продовжує працювати на підставі договору.Але вважає, до наказ про звільнення з посади двірника є незаконним. Вважає, що її обманули і зараз вона буде позбалнена деяких соціальних виплат. Просила наказ №44-к від 20.09.2016 року скасувати. В судовому засіданні представник позивачки свої позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просив позов задовольнити. Представник відповідачів ТОВ «Торговий дім Укрвторресурс» позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. В своїх поясненнях та письмових запереченнях просили в задоволенні позову відмовити. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, прийшов до висновку, що позов не обгрунтованний і не підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 1995 року по даний час працювала двірником в будинкоуправлінні №12, зараз ТОВ «Торговий дім Укрвторресурс». 10.07.2013 року ТОВ «Торговий дім» уклало договір з департаментом ЖКГ Чернівецької міської ради про утримання будинків. 21.07.2016 року позивачка написала заяву про звільнення з посади двірника. Наказом №44-к від 20.09.2016 року була звільнена з посади двірниа. Позивача звернулася про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Таким чином, даний спір є трудовим спором про звільнення. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Наказ № 44-К від 20.09.2016 року «Про звільнення» та трудову книжку, Позивач отримав 20.09.2016 року, доказом чого є підпис Позивача про ознайомлення з наказом та про видачу трудової книжки в журналі обліку трудових книжок. Окрім того, Позивач не заперечує даний факт, про що вказано в позовній заяві. Таким чином, Позивачу законом встановлено строк для звернення до суду з позовними вимогами у трудових спорах про звільнення до 20 жовтня 2016 року. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернулася до суду з позовом 19 грудня 2016 року, тобто з пропущенням місячного строку, встановлено ст.. 233 КЗпП України. Також, матеріали справи не містять заяви Позивача в порядку ст. 234 КЗпП України про поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Згідно ч.ч. 3, 4\~ст. 267 ЦК України\~встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Частиною четвертою ст.267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно із п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року\~встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП України,\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи викладене, Відповідач 26 січня 2017 року звернувся до суду із клопотанням про застосування позовної давності в звязку з пропущенням Позивачем строку на подачу позову та про відмову у задоволені позовних вимог. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] прийнята на посаду прибиральника території ТОВ «ТД Укрвторресурс» в порядку ст.24 КЗпП України, згідно наказу № 61-К від 03.11.2014 року на підставі поданої нею заяви про прийняття на роботу від 31.10.2014 року. До роботи приступила 03.11.2014 року. [PERSON] звільнена з займаної посади в порядку п.1 ст.З6 КзпП України (за згодою сторін) згідно наказу № 44-К від 20.09.2016 року на підставі поданої нею заяви (пропозиції) про звільнення від 21.07.2016 року. Так, однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1\~статті 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1\~статті 36 КЗпП України\~(за угодою сторін), суди повинні зясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Як вбачається з викладеного та підтверджується наявними доказами у справі, Позивач та Відповідач дійшли спільної згоди про звільнення [PERSON] з посади прибиральника території ТОВ «ТД Укрвторресурс» з 20.09.2016 року, доказом чого є заява Позивача від 21.07.2016 року та Наказ про звільнення від 20.09.2016 року. Будь які заяви зі сторони Позивача в адресу Відповідача щодо анулювання домовленостей сторін трудового договору, в період з липня по вересень 2016 року, не надходили. З Наказом № 44-К про звільнення Позивач ознайомлений, про що свідчить підпис останнього в наказі, трудова книжка видана останньому на руки під розпис в журналі обліку трудових книжок. Тому ствердження Позивача про відсутність домовленості між сторонами про припинення трудового договору та її волевиявлення на звільнення в момент видачі Наказу № 44-К спростовуються вищевикладеними доказами. Також, невірним є ствердження Позивача стосовного того, що останній продовжує виконувати свої трудові обовязки після звільнення. Як вже зазначалось вище, трудові відносини між сторонами, які виникли на підставі Наказу № 61-К від 03.11.2014 року, припинені за згодою сторін 20.09.2016 року на підставі наказу № 44-К. 21 Вересня 2016 року між Позивачем та Відповідачем був укладений цивільно-правовий договір № 58, предметом якого є надання послуг (виконання робіт) по прибиранню території, яка відносить до обслуговування Відповідача. Згідно п.1.2 Договору № 58, виконавець (тобто позивач) не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, а сам організовує процес надання послуг (виконання робіт), не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. За надані послуги (виконані роботи) Позивач отримує відповідну винагороду, згідно розділу 4 Договору № 58 (докази надаються). З викладеного вбачається, що з 21 вересня 2016 року між Позивачем та Відповідача діють цивільно-правові відносини на підставі Договору № 58, а не трудові відносини, як стверджує Позивач. Посилання Позивача на її юридичну необізнаність в трудовому законодавстві та ін. як на підставу скасування наказу № 61-К про звільнення, вважаємо необґрунтованими, оскільки з дати її пропозиції щодо звільнення з займаної посади та дати припинення трудового договору, пройшло близько двох місяців. В даному випадку у Позивача було достатньо часу для звернення за первинною правовою допомогою до відповідного органу на підставі Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Окрім того, закони та інші нормативно\~правові акти є доступними для ознайомлення всім громадянам, тому можливість обізнаності громадянина про те чи інше положення законодавства залежить виключно від її бажання, а згідно ч.2\~ст. 68 Конституції України\~незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Твердження Позивача про те, що на неї здійснювався тиск із вимогою написати заяву на звільнення не знаходять свого підтвердження, оскільки Позивач власноручно написала заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін, протягом двох місяців до видачі наказу про звільнення не подала пропозиції про анулювання даної пропозиції, під час ознайомлення з наказом жодних зауважень чи пропозицій не заявляла, так само як і при отриманні трудової книжки. Також, Позивач виявила бажання надавати послуги (виконувати) роботи з прибирання в майбутньому, про що сторонами була укладена відповідна цивільно-правова угода. На сьогоднішній день, Позивач продовжує надавати послуги (виконувати роботи) з прибирання територій, які відносяться до обслуговування Відповідача, на підставі цивільно-правової угоди № 58 та отримує грошову винагороду відповідно до умов договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач по справі ні в своєму поясненні ні в позовній заяві , та документів які він долучив до справи , не довів, що відповідач здійснював примус при написаненні заяви про звільнення. Також не довела позивачка того факту, що її ввели в оману при написанні даної заяви. Разом з тим позивачка не зверталася до правоохоронних органів з приводу тиску на неї при написанні заяви про звільнення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed