Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Кредитної спілки «Львівська» про визнання недійсним кредитного договору та припинення договору іпотеки, покликаючись на те, що 03.10.2007 року між КС «Львівська» та [PERSON] було укладено кредитний договір про надання позивачеві грошових коштів на ремонт будинку в розмірі 50 000 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 03.10.2007 року між КС «Львівська» та його сестрою [PERSON] 03.10.2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] Крім того, між позивачем, як кредитором, та [PERSON], як поручителем, 03.10.2007 року укладено договір поруки за яким поручитель надає поруку по зобов'язаннях позичальника, який уклав кредитний договір з банком, який відповідає перед кредитором у повному обсязі. У зв'язку зі смертю [PERSON], до нього як її спадкоємця перейшли усі права та обов'язки за зобов'язаннями. Вважає недійсним кредитний договір №2007-5652 від 03.10.2007 року укладений між [PERSON] та КС «Львівська» з огляду на те, що [PERSON] не отримав від КС «Львівська» жодних коштів, а її працівники підробили документи, про що свідчить вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 06.11.2013 року, постанова Жидачівського районного суду Львівської області від 25.03.2013 року, постанова Франківського районного суду м.Львова від 19.04.2011 року та ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.11.2015 року, внаслідок чого вважає спірний кредитний договір не укладеним. Крім того, під час укладення кредитного договору [PERSON] не було роз'яснено його права та обов'язки, у договір відсутня інформація про дату видачі кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту у відповідності до вимог ч.ч.2,4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та інші умови кредитування. Також вважає умови кредитного договору несправедливими, зокрема вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором. Разом з тим, умовами кредитного договору передбачено, що у разі порушення зобов'язання неустойка за кожен день прострочення становить 0,15%, а згідно іпотечного договору та сама неустойка за кожен прострочений день становить 0,5% від суми простроченого платежу. Кредитний договір передбачає збільшення відсоткової ставки у разі несвоєчасної сплати відсотків в розмірі 53% річних, а в іпотечному договорі відсутня вказана інформація, що на думку позивача свідчить про те, що відповідальність поручителя є більшою за відповідальність позичальника. Просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним кредитний договір №2007-5652 від 03.10.2007 року укладений між [PERSON] та КС «Львівська»; припинити договір іпотеки серія ВКА №283236, посвідчений приватним нотаріусом Леськів Г.М. від 03.10.2007 року, укладений між [PERSON] та КС «Львівська» на підставі п.1 ч.1 ст.593 ЦК України. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненні до неї. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Крім того, подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Покликаючись на те, що 04.05.2012 року позивач подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та став правонаступником її прав та обов'язків. Однак до суду з позовом він звернувся лише 14.12.2015 року. Заслухавши пояснення представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та Кредитною спілкою «Львівська» укладено кредитний договір №2007-5652 від 03.10.2007 року про надання грошових коштів в сумі 50 000 грн., на ремонт житлового будинку за адресою: [ADDRESS], з кінцевим терміном повернення коштів до 02.10.2022 року, зі сплатою 22 % річних за користування кредитом. В забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором №2007-5652 від 03.10.2007 року, між КС «Львівська», як іпотекодержателем, та [PERSON], як іпотекодавем - майновим поручителем, укладено іпотечний договір (а.с.7-8), посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Леськів Г.М. за реєстраційним номером 2012, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №2007-5652 від 03.10.2007 року між КС «Львівська», як кредитором, та [PERSON] як поручителем, укладено договір поруки (а.с.10-12), за яким [PERSON], що є гарантом позичальника, у випадку не виконання [PERSON] своїх зобов'язань по своєчасному поверненню позики в сумі 50 000 грн., одержаної на ремонт будинку, зобов'язується на вимогу кредитора кредитної спілки «Львівська» погашати платежі по позиці та нараховані відсотки в термін та розмірах, згідно угоди на позику №2007-5652 від 03.10.2007 року, укладеної з [PERSON] в кредитний спілці «Львівська». Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №124 (а.с.13). Спадкоємцем, [PERSON] є її брат [PERSON], про що свідчить заява останнього про прийняття спадщини (а.с.14). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Позивач та його сестра [PERSON] стороною в оспорюваному кредитному договорі не були, однак позивачем, як заінтересованою особою, не доведено яке невизнане чи оспорюване його цивільне право було порушено внаслідок укладення спірного кредитного договору. Окрім того, якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як визначено в статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При укладенні оспорюваних договорів сторони передбачали у них, усі вимоги законодавства, що стосуються їх чинності встановлені ЦК України та Законом України «Про захист прав споживача». Підставою для визнання договорів недійсними є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору. Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Поряд з тим, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed