Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалось через відсутнє взаєморозуміння, що стало підставою для виникнення усіляких спорів та сварок, втрати довіри. Сторони втратили один до одного почуття любові та поваги. Шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведеться. На примирення не згодний. Ухвалою суду від 12.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 09.01.2020 року провадження по справі зупинено для надання сторонам строку для примирення терміном один місяць. Ухвалою суду від 10.02.2020 року поновлено провадження по справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Надала суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнала , заперечує щодо розірвання шлюбу. У відзиві зазначила, що розірвання шлюбу суперечить інтересам сім`ї, дітей та не відповідає дійсній волі позивача. Між сторонами не вирішені питання щодо місця проживання дітей, їх матеріально-побутового утримання, участі у вихованні, не враховано думку дітей щодо відносин між батьками. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2000 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 09 січня 2020 року сторонам надавався строк для примирення терміном один місяць та як встановлено в підготовчому судовому засіданні, яке мало місце 10 лютого 2020 року, за цей час сторони не досягли порозуміння в частині збереження сім`ї. Сторони не підтримують сімейні та подружні стосунки, спільне господарство не ведеться, примирення не можливе, таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову є безпідставними та недоведеними. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе. Що стосується не вирішення між сторонами інших питань, про що зазначає у своєму відзиві відповідач, то сторони не позбавлені права на вирішення спірних питань, як шляхом переговорів так і шляхом звернення до суду Відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Жодна зі сторін не зверталась з позовними вимогами щодо питання утримання чи місця проживання малолітніх дітей, участі сторін у їх вихованні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Outcome: approved