Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач за первинним позовом звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що 12.01.2014 між позивачем та відповідачем, укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала в борг 200000,00 гривень, та зобов'язалася повернути зазначену суму боргу до 01.01.2016, в супереч цьому в установлений строк взяте на себе зобов'язання не виконала, у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість в розмірі 408118,75 гривень, яка складається з суми боргу за договором позики, інфляційних втрат та 3% річних, яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того позивач просить стягнути судові витрати, які складаються з правової допомоги та сплаченого судового збору. Крім того відповідач [PERSON], звернулася до суду із зустрічним позовом в якому просила визнати угоду у формі розписки від 12.01.2014, укладеною між сторонами удаваною, та стягнути з [PERSON], понесені нею судові витрати. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON], вказувала на те, що у січні 2014 року [PERSON] запросив [PERSON] на розмову, щодо успадкованої від батька земельної ділянки. Під час розмови [PERSON], просив позивача за зустрічним позовом надати йому успадковану земельну ділянку в оренду строком на 5 років. Також [PERSON], пообіцяв в рахунок майбутньої орендної плати придбати продукти харчування. Обдумавши пропозицію [PERSON], [PERSON], погодилась, однак [PERSON], запропонував оформити цю домовленість у формі розписки про те, що [PERSON], начебто взяла у нього позику в розмірі 200000,00 гривень, і саме ця розписка буде слугувати йому гарантією, що [PERSON] виконає свою обіцянку про передачу успадкованої земельної ділянки. Спочатку [PERSON], дійсно виконував свої обіцянки, але коли з'ясувалося, що земельна ділянка знаходиться в оренді у іншого орендаря, та [PERSON] не може передати в оренду відповідачу за зустрічним позовом зазначену земельну ділянку, [PERSON], перестав виконувати свою обіцянку, після чого подав до суду позов про повернення начеб то запозичених коштів. Сторони в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, до початку розгляду справи представник позивача та представник відповідача надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. При цьому, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як видно з тексту розписки [PERSON], отримала від [PERSON] 200000,00 гривень, які зобов'язалася повернути до 01.01.2016 (а.с. 81). Тест вказаної розписки є доказом укладення договору позики, виникнення між сторонами договірних відносин, та безпосереднього факту передачі коштів [PERSON] Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У зв'язку з вище викладеним суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини - позики. Згідно з ч.2 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічне положення закріплене в ст. 1051 ЦК України, яка визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Крім цього, згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідач за первинним позовом [PERSON], вказувала, що не отримувала від позивача жодних коштів, а розписка, яка знаходиться в матеріалах справи є удаваною, про те не надала суду жодних доказів, на підтвердження своїх вимог або заперечень, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Стаття 545 ЦК України передбачає, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як видно з тексту розписки, відповідач зобов'язалася повернути суму позики до 01.01.2016, але обов'язок повернути кошти на момент розгляду справи не виконала. Наявність оригіналу розписки у позивача, за відсутності в ній відміток про виконання, в силу ст. 545 ЦК України, свідчить про те, що зобов'язання є невиконаним. Крім того, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, оскільки чинним законодавством не передбачено припинення зобов'язання ухваленням такого рішення. В цих випадках діє загальне правило про припинення зобов'язання проведенням належного виконання. Сума 3% річних з моменту прострочення відповідачем договірних зобов'язань (01.01.2016) та до моменту уточнення позивачем позовних вимог (01.08.2016), за 213 прострочених дні складає 3501,00 гривень (200000 : 100% * 3% :365 *213) а інфляційні втрати за вказаний період складають 9058,34 гривень (індекс інфляції січень 2016 - 100.9, лютий 2016 - 99.6, березень 2016 - 101.0, квітень 2016 - 103,5, травень 2016 - 100.1, червень 2016 - 99.8, липень 2016 - 99.9, серпень 2016 - 99.7, тобто 100.9*99,6*101,0*103,5*100,1*99,8*99,9*99,7=1,0452917 (200000*1,0452917)-200000= 9058,34). Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики (розпискою) в сумі 200000,00 гривень та стягнення штрафних санкцій в результаті несвоєчасного виконання зобов'язання у вигляді інфляційних втрат в розмірі 9058,34 гривні та 3% річних, в розмірі 3501,00 гривень, у зв'язку із тим, що позивачем невірно розраховано період виникнення заборгованості. Крім того з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON], підлягають стягненню понесені відповідачем витрати на професійну правову допомогу (а.с.11-14), в розмірі 3000,00 гривень, що відповідає вимогам ст.ст. 137,141 ЦПК України, та витрати пов'язані зі сплатою судового збору, співмірно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2125,59 гривень, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial