Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просить, із врахуванням уточнення позовних вимог: 1) визнати недійсними договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки площею 0,1871 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходяться по [ADDRESS], укладені між сторонами у справі 10.02.2016 року та посвідчені приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М., зареєстровані в реєстрі за № 151 та № 152 відповідно; 2) визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказані житловий будинок та земельну ділянку. Позов мотивований тим, що, будучи особою похилого віку, позивач вирішила розпорядитись належним їй на праві власності майном - житловим будинком та присадибною земельною ділянкою і склала на свою онуку [PERSON] заповіт, так як онука та її мати - представник позивача за довіреністю [PERSON] - доглядали за нею; відповідач, який є сином позивача, почав вмовляти її оформити заповіт на нього, обіцяючи доглядати та утримувати позивача; через ці вмовляння вона 10.02.2016 року нотаріально оформила на сина договори дарування житлового будинку та земельної ділянки; однак насправді не бажала відповідачу дарувати будинок, а хотіла оформити заповіт або договір довічного утримання; після оформлення договорів дарування відповідач почав виганяти позивача з будинку, постійно приходить в нетверезому стані, ображає та погрожує позивачу фізичною розправою, відповідно не доглядає, не утримує та не надає їй матеріальної допомоги; відтак, відповідач ввів позивача в оману щодо подальших обов'язків по її утриманню та догляду, щодо самого правочину дарування; а тому позивач просить на підставі ст.203, 215, 230 ЦК України та пункту 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» позов задоволити. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, просили його задоволити, з мотивів у ньому наведених, та пояснили, що спірні правочини не мають дефектів форми та змісту, однак мають дефект волевиявлення сторони, так як позивач не мала наміру відчужувати належне їй майно; зокрема позивач після укладення договорів дарування продовжує надалі проживати у відчуженому відповідачу житлового будинку, оскільки цей будинок є її єдиним житлом; позивач є особою похилого віку і відповідач обманув її, оскільки їдучи до нотаріуса вона не знала, що їде посвідчувати саме договори дарування; при укладенні спірних договорів вона помилилась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки розраховувала, що син буде її доглядати та утримувати; зазначили, що підставою позову є вчинення правочинів під впливом обману з боку відповідача, що спричинило помилку з боку позивача, просили на підставі ст.230 ЦК України визнати спірні договори дарування недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на подаровані йому позивачем об'єкти нерухомості. В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити, покликаючись на те, що спірні договори відповідають загальним вимогам, встановленим ст.203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину; в момент їх вчинення сторонами було дотримано цих вимог, зокрема волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі; позивачем не доведено, що відповідач умисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відповідно до ст.230 ЦК України відсутні; покликання, як на підставу позову, на ст.229 ЦК України, позовна заява не містить, і відповідно до вимог ЦПК України позивач не вправі змінювати підстави позову в усному порядку протягом розгляду справи по суті. Відповідач працює в м.Києві вахтовим методом і рідко навідується до матері; з 2013 року її доглядає [PERSON], колишня невістка, дружина загиблого молодшого сина позивача, а рідного брата відповідача, яка також є представником позивача у цій справі за довіреністю та матір'ю [PERSON], тобто онуки позивача, на користь якої після посвідчення спірних договорів у травні 2016 року позивачем був складений заповіт; власне вона і має особистий інтерес у задоволенні позову. В судовому засіданні третя особа - нотаріус проти позову заперечила, просила у його задоволенні відмовити, покликаючись на те, що оспорювані договори укладенні з дотриманням вимог закону щодо їх форми, змісту і волевиявлення учасника правочину; позивач укладала договори добровільно, ніяких сумнівів у тому, що вона не бачить чи не чує не було, позивач повідомила нотаріусу, що розуміє значення своїх дій; при посвідченні договорів нотаріусом дотримано нотаріальної таємниці відповідно до ст.8 Закону України «Про нотаріат», сторонніх осіб при підписанні сторонами договору не було; покликання представників позивача на те, що позивач мала намір укласти договір довічного утримання не заслуговує на увагу, оскільки позивач та відповідач є матір'ю і сином, і обов'язок повнолітнього сина утримувати та доглядати непрацездатну матір встановлений нормами Сімейного кодексу України і не потребує додаткового закріплення у договорі; між батьками та дітьми договори довічного утримання не укладаються. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2012 року по березень 2016 року вона і відповідач [PERSON] спільно проживали однією сім'єю у належній їй квартирі [ADDRESS]; позивач є матір'ю відповідача та постійно проживала у належному їй житловому будинку в с.Яцковичі Овруцького району; проте взимку 2015-2016 років позивач проживала разом із ними у квартирі в м.Овруч; за час спільного проживання позивач неодноразово говорила, що треба забрати заповіт від внучки; ініціатором оформлення договору дарування на відповідача була саме позивач; оскільки процедура підготовки (збору) документів для оформлення договорів дарування є тривалою, то позивач у січні 2016 року склала заповіт на користь відповідача; свідок особисто збирала необхідні документи для оформлення договорів дарування та була присутня у конторі нотаріуса при оформленні цих договорів, крім того, вона разом з відповідачем завчасно домовлялись із нотаріусом про день укладення договорів; процедура посвідчення тривала близько двох годин, нотаріус дав позивачу прочитати чорновик договору і баба його самостійно прочитала, потім в якийсь момент нотаріус попросила всіх вийти та залишилась на одинці із сторонами. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач доводиться йому другом дитинства, а позивач є матір'ю відповідача; з відповідачем вони бачаться регулярно, то у с.Яцковичі, то в м.Овруч; чув, що мати хотіла подарувати сину будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що знайомий із відповідачем; десь приблизно восени 2015 року заходив у квартиру в м.Овручі, де проживали відповідач із співмешканкою [PERSON], та бачив, що із ними проживає бабуся - позивач у справі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є секретарем Підрудянської сільської ради Овруцького району Житомирської області, до якої належить с.Яцковичі, і три рази посвідчувала заповіти позивача [PERSON], а саме: перший у 2015 році, другий 13.01.2016 року - на користь відповідача [PERSON], третій у травні 2016 року - на користь [PERSON]; щодо третього заповіту, то свідка привозила додому до позивача її представник за довіреністю [PERSON], яка доводиться [PERSON] матір'ю, а позивачці - колишньою невісткою. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що сторони є її родичами, а саме позивач є сестрою її бабусі, а відповідач - її дядьком; проживає у с.Яцковичі поряд із позивачем; остання проживає в хаті сама; відповідач буває лише наїздами; позивач часто приходить до свідка, але ночувала у неї лише один раз, добре про сина ніколи не відгукувалась. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що сторони є його сусідами у с.Яцковичі, позивач давно проживає у будинку сама; її син [PERSON] в хаті постійно не живе, приходить рідко; але коли він з'являється, то баба кричить і свариться з сином; позивач неодноразово приходила до свідка за допомогою, але за захистом - ніколи; було таке, що позивач не жила в хаті місяць, бо жила в сестри і в [PERSON]; досить часто до бабусі приїжджають із м.Житомир внучка із своїм чоловіком. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає відповідача через те, що вони проживали у м.Овруч в сусідніх під'їздах багатоквартирного будинку; позивача - матір відповідача знає лише візуально, десь у 2015 році бачив її біля під'їзду цього будинку; якось відповідач попросив його поїхати власною машиною в с.Яцковичі, забрати бабу та привезти її до нотаріуса, коли саме це було не пам'ятає; по дорозі до нотаріуса в машині баба жалілась йому, що молодший син (той який згодом загинув), тобто рідний брат відповідача, живе із нею, пиячить, відбирає гроші, проте була в доброму настрої та говорила, що їде дарувати старшому сину [PERSON] хату; сторони десь близько двох годин були в нотаріуса, весь цей час він їх чекав; потім відвіз бабу назад в село; на зворотній дорозі вона говорила: «Слава Богу, що подарувала [PERSON] хату.» Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши та оцінивши документальні докази у справі, суд дійшов наступних висновків. 10.02.2016 року приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М. було посвідчено договір дарування житлового будинку, зареєстрований в реєстрі за № 151, та договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 152, укладені між сторонами у справі, згідно з якими дарувальник [PERSON] (позивач) подарувала, а обдарований [PERSON] (відповідач) прийняв у дар житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,1871 га, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за цією ж адресою, що стверджується копіями цих договорів. Як вбачається із Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10.02.2016 року № 52953945 та № 52954940, право власності на житловий будинок по [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,1871 га, кадастровий номер [NUMBER] за цією ж адресою, на підставі вище вказаних договорів від 10.02.2016 року № 151 та № 152, посвідчених приватним нотаріусом Кушнерчук О.М., 10.02.2016 року зареєстровано за [PERSON]. Позивач [PERSON], [INFO], є пенсіонером за віком та одержує пенсію в розмірі 1386 грн. щомісячно, що стверджується копіями паспорта [NUMBER] та довідки Овруцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 01.07.2016 року № 1163/06; на даний час зареєстрована та проживає по [ADDRESS] разом із сином [PERSON], 1959 року народження, що стверджується довідкою виконкому Підрудянської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 05.05.2016 року № 314. Тобто позивач є собою похилого віку і продовжує проживати у відчуженому житловому будинку після укладення договорів дарування. Позивач чотири рази складала заповіт на все належне їй майно, які посвідчувались секретарем Підрудянської сільської ради Овруцького району Житомирської області. Зокрема як вбачається із матеріалів справи, три з них до укладення 10.02.2016 року договорів дарування, а саме: 21.09.2007 року позивач склала заповіт на користь [PERSON], [INFO]; 06.07.2015 року - на користь [PERSON], [INFO], та 13.01.2016 року - на користь сина [PERSON], [INFO]. Після укладення 10.02.2016 року договорів дарування належної їй нерухомості на користь сина [PERSON], позивач 10.05.2016 року знову складала заповіт на користь онуки [PERSON], [INFO]. Як пояснила в судовому засіданні представник позивача [PERSON] у власності позивача ще є земельні паї. Сторони в судовому засіданні визнали, що позивач і відповідач є матір'ю і сином, а представник позивача за довіреністю [PERSON] є колишньою дружиною нині покійного молодшого сина позивача, а рідного брата відповідача - [PERSON], тобто доводилась позивачу невісткою; [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON], тобто онукою позивача та рідною племінницею відповідача. Сторони також визнали обставини того, що позивач, не зважаючи на свій похилий вік, сама себе обслуговує, проте нею додатково опікується представник [PERSON]. Позивач та її представники просять визнати недійсними укладені на користь відповідача договори дарування належних позивачу житлового будинку та земельної ділянки, з мотивів вчинення їх під впливом обману обдарованого, що спричинило помилку дарувальника щодо природи правочину, прав і обов'язків сторін, оскільки позивач не знала і не розуміла, що укладає договори дарування, оскільки мала намір скласти заповіт або укласти договір довічного утримання, та сподівалась, що внаслідок вчинення оспорюваних правочинів відповідач, будучи її сином, доглядатиме за нею. Однак відповідач позивача не доглядає і не утримує, зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого конфліктує з позивачем та ображає її, з приводу чого були звернення в правоохоронні органи, що стверджується наявними у матеріалах справи копіями висновків та листів Овруцького ВП Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області, за наслідками розгляду таких звернень. Стаття 3 ЦК України визначає загальні засади цивільного законодавства, якими зокрема є свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додежання яких є необхідним для чинності правочину. У відповідності до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч.3 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Спірні договори відповідно вимог ст.207 ЦК України власноручно підписані сторонами та посвідчені нотаріально, що визнано сторонами та ними не заперечується. Позивач не заперечує дотримання вимог цивільного законодавства щодо форми, змісту правочинів та наявності повноважень (цивільної дієздатності) на їх укладення, однак стверджує, що оспорювані нею договори мають дефект волевиявлення дарувальника, так як позивач не мала наміру відчужувати належне їй майно. Зокрема позивач після укладення договорів дарування продовжує надалі проживати у відчуженому відповідачу житлового будинку, оскільки цей будинок є її єдиним житлом. Позивач є особою похилого віку і стверджує, що відповідач обманув її, оскільки їдучи до нотаріуса вона не знала, що їде посвідчувати саме договори дарування; при укладенні спірних договорів вона помилилась щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки розраховувала, що після укладення спірних договорів син буде її доглядати та утримувати. Як вбачається із тексту оспорюваних договорів, в обох цих договорах, підписаних сторонами та посвідчених нотаріально, зафіксовано зокрема наступне: Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку/земельної ділянки; будь-які попередні домовленості, які мають місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання цього договору не мають правового значення. Сторони за цим договором свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається, а саме статей 182, 334, 340, 717-728, 744-757, 1233-1257, 1302-1308 Цивільного кодексу України, статей 57-65, 97 Сімейного кодексу України, статей 167, 174, 179 Податкового кодексу України, ст.152 Житлового кодексу УРСР, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», статей 2-4, 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 27 Закону України «Про нотаріат», пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 24.01.2006 року за № 45, їм нотаріусом роз'яснено, і питань, які залишилися б не з'ясованими і не зрозумілими для них немає. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] житлового будинку/земельної ділянки, що відчужується, перевірено. Як вбачається із позовної заяви правовою підставою позову зазначено саме ст.230 ЦК України, частиною першою якої передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім, випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тобто вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення. Позивачем не доведено обставин недотримання сторонами оспорюваних договорів дарування в момент їх вчинення вимог статті 203 ЦК України щодо дійсності правочину, зокрема порушення вимоги щодо вільного волевиявлення дарувальника та умисного вчинення обдарованим таких дій, які ввели дарувальника в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Вказане є підставою для відмови в позові про визнання недійсними договорів дарування за недоведеністю. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомості, відчужені позивачем на користь відповідача, за оспорюваними договорами дарування, є похідною від вимоги про визнання таких договорів недійсними, то у її задоволенні також слід відмовити. Тому

Outcome: dismissed