Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач в червні 2021 року звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , посилаючись на те, що впродовж з 2018 року остання не проживає в ньому без поважних причин, відповідач взагалі не цікавиться спірним житлом, будь-яких обов`язків по утриманню житла не несе. На підставі ухвали Богунського районного суду міста Житомира від 22 червня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надіслав на адресу суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надіслала на електронну адресу суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.10.2012 р. (а.с. 8-9). Відповідач [PERSON] являється донькою позивача. Будучи прописаною в будинку, фактично не проживає в ньому в продовж 2018 року, тобто понад один рік, тому втратила право користування цим будинком. Остання не несе будь-яких обов`язків, що передбачені ст. 156 ЖК України, не утримує житло, не сплачує комунальні послуги. Згідно довідки про склад сім`ї за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 2 особи: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10-12). В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а зняття з місця реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. На момент розгляду справи відповідач по справі у вказаній квартирі не проживає. Та згідно її заяви визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. На підставі викладеного, ст. ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 81, 89, 206, 247, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

Outcome: approved