Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив про наступне. Визнати особистою приватною власністю двокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 29,7, загальною площею 58 кв.м. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено наступне. 10.11.2001 року між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2008 року. Він, [PERSON], за його особисті кошти в сумі 95419,2 грн., які він за договором позики отримав від батька - [PERSON], придбав вказану квартиру [ADDRESS], згідно з інвестиційним договором від 12.06.2002 року, при цьому, вказане право власності було зареєстровано 23.10.2003 року у відповідному БТІ. Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.11.2001 року між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2008 року (а.с.3). Вказана квартира [ADDRESS], була придбана на ім»я «Інвестора» [PERSON] згідно з інвестиційним договором від 12.06.2002 року (а.с.5), за яку було фактично сплачено 95453,97 грн. (а.с.9), при цьому, право власності було зареєстровано у встановленому законом порядку 23.10.2003 року (а.с.4). Проте, згідно з договором позики від 13 червня 2002 року, укладеним між позикодавцем - [PERSON] та позичальником - [PERSON] (на який посилається сторона позивача) зазначена інша - менша сума позики - 95419,2 грн. - на термін 10 років, при цьому, з як з вказаного договору, так і з інших наданих доказів не вбачається, як даних щодо особи, яка виконала зобов»язання щодо повернення вказаної позики, так і даних щодо походження відповідних коштів (задіяних у такому поверненні). Згідно з п.1) та п.3) ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Згідно зі ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. При цьому, відповідно до положень ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, крім вищевказаних обставин, суд враховує, що позивач не надав достатніх, належних та допустимих доказів про те, що вказана квартира була придбана за кошти, які належали йому особисто, в тому числі, оскільки відповідно до положень ч.2, ч.4 ст.65 СК України - при укладанні договорів одним із подружжя (тобто, в тому числі, це стосується вказаного договору позики) вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, при цьому, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї, при цьому, із довідки щодо осіб, які зареєстровані у вказаній квартирі [ADDRESS], вбачається факт реєстрації в ній як позивача, так і відповідача, при цьому остання не зверталася до суду з позовом щодо визнання вказаних договорів недійсними, а отже, всі обов»язки щодо сплати відповідних коштів покладені на обох з подружжя. Крім того, згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов саме про визнання його права власності на відповідне майно (щодо форми захисту відповідного права). А отже, у задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі. Судові витрати у виді судового збору в сумі 8000 грн. належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed