Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Оскільки згоди щодо поділу майна між сторонами не досягнуто позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири за адресою [ADDRESS], що є в їхній спільній сумісній власності. В березні 2016 року позивачем було подано заяву про доповнення до позовної заяви, в якій [PERSON] вказав, що на спільне нажите майно в квартирі він не претендує, по своїй згоді залишає дітям, та просить визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири за адресою [ADDRESS] Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача позову не визнав, просив відмовити в позові в поновному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Предметом спору є поділ спільного майна набутого подружжям під час шлюбу по 1/2 кожному. Судом встановлено, що 10.10.2007 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.8), в шлюбі народилася діти: дочка [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.10-11). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] уклала попередній договір від 18.04.2008 року про намір придбати квартиру, однак в подальшому 24 червня 2010 року розірвано попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 18.04.2008 року, [PERSON] приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №2450 (а.с.99). Під час шлюбу, була придбана квартира [ADDRESS], загальною площею 59.1 м.кв., житловою 30.2 м.кв., згідно рішення МВК від 29.04.2010 року., що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.71). Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.06.2015 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу, які батько позичав доньці на придбання квартири у розмірі 250000 грн. та витрат по судовому збору у розмірі 2500 грн.00 коп. Позивачу про це рішення було відомо. Матеріалами справи встановлено, що місце роботи позивача не дозволяло йому заробляти достатньо коштів для утримання сімї та придбання житла. Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено ряд платіжних доручень на придбання валюти, однак у них відсутні прізвища позивача, а тому їхнє походження є сумнівним. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, наведені вище обставини свідчать про те, що вказана квартира придбана за кошти батька відповідачки, а тому вона не може бути предметом даного позову. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 57, 60, 63, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61 ЦПК України

Outcome: dismissed