Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом в якому зазначає, що відповідно до договору дарування від 01.12.2003 року він став власником 11/20 частин будинку, що знаходиться в [ADDRESS], житловою площею 96,7 кв.м. Власником іншої частини цього будинку є відповідач. Будинок побудований в 1984 році на дві автономні половини, має два окремих входи, а також наявні два окремих виїзди з двору для кожної частини будинку. Між колишнім власником будинку та відповідачем із 1984 року склався порядок землекористування, згідно якого розмежування присадибної ділянки проходило по прямій лінії від кожного боку стіни, що розділяла житловий будинок до меж присадибної ділянки, земельна ділянка була розділена по фактичному користуванню і до 2010 року він та відповідач притримувались вказаного порядку землекористування. З серпня 2011 року відповідач став порушувати порядок землекористування, захопив його город, поставив металеву сітку, зламав двері його гаражу і поставив в гараж свій автомобіль, погрожує фізичною розправою і вирішити питання в добровільному порядку не має можливості, а тому просив суд встановити межі користування присадибною земельною ділянкою між ним та відповідачем із встановленням межових знаків, звільнити приміщення літньої кухні шляхом видворення із неї автомобіля відповідача і зобов»язати відповідача використовувати для стоянки свого автомобіля свій гараж літ. «Е», заборонити відповідачу заходити на його земельну ділянку і користуватись воротами та хвірткою, що належить йому та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги. Згідно уточнень від 05.04.2014 року позивач просив винести рішення, яким виділити йому в користування належну йому частину присадибної земельної ділянки яка відповідає нормам його права власності на 11/20 його домоволодіння із встановленням межових знаків та огорожі між належною йому частиною двору і частиною двору, яка належить відповідачу; звільнити приміщення гаража літ. «Ж» шляхом видворення із неї автомобіля відповідача, а також звільнити від речей відповідача сараї літ. «Б», «З»; судові витрати покласти на відповідача. Згідно уточнень від 16.06.2014 року позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні ним земельною ділянкою, яка складає двір належної йому частини домоволодіння шляхом видворення відповідача з цієї земельної ділянки. Звільнити від речей відповідача приміщення гаражу літ. «Ж» шляхом видворення з неї автомобіля відповідача, звільнити від речей сараї «Б», «З»; судові витрати по справі покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив визнати порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] в порядку, встановленому варіантом № 3 висновку експерта від 31.12.2014 року № 15. В частині звільнення допоміжних приміщень позовні вимоги просив залишити без розгляду. Судові витрати по справі просив стягнути з відповідача. В обгрунтування позову послався на обставини, вказані в первісній позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні зазначили про безпідставність позову і просили відмовити в його задоволенні та послались на встановлений фактичний порядок користування земельною ділянкою, який мав місце з попереднім власником та і самим позивачем. Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників позивача та відповідача, допитаного свідка [PERSON], дослідивши матеріали інвентаризаційної та цивільної справи, приходить д висновку про безпідставність заявлених вимог, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 61 цього Кодексу визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що згідно договору дарування частини житлового будинку від 01.12.2003 року [PERSON] - позивач, отримав у дар від [PERSON] 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS]. Цей житловий будинок цегляний, загальною площею 203,8 кв.м, житловою площею 96,7 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 667,5 кв.м і має такі надвірні будівлі: гараж Е, сарай Б, льох Б1, гараж Ж, сарай З, вбиральня И, навіс В, навіс Г, зл. яма к. водопровід + , огорожа №№ 2, замощення 1. Право власності позивача зареєстроване ОКП «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрації права власності на нерухоме майно від 18.08.2004 року. На той час, ст. 377 ЦК України діяла в наступній редакції (23.11.2004): «Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування». Право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] набуто відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1983 року відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці площею 600 м.кв. Тобто, відповідач набув право користування земельною ділянкою у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно в обсягах та на умовах, що належали попередньому власнику будинку. [PERSON], а згодом і [PERSON] були одноосібними користувачами земельної ділянки, будь-які рішення органів виконавчої влади та/або цивільно-правові угоди, що змінюють право користування [PERSON] вищевказаною земельною ділянкою відсутні. Разом зі своїм батьком, [PERSON], відповідач збудував на належній йому на праві користування земельній ділянці будинок, при цьому розділивши між собою частки в будинку наступним чином, 9/20 за [PERSON], а 11/20 за [PERSON], про що вони написали заяви (а.с. 71, 72) та пояснив в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] За взаємною згодою сторін, враховуючи крайній ступінь родинних відносин, між [PERSON] та батьком - [PERSON], було встановлено фактичний порядок користування земельною ділянкою в обсягах та на умовах, визначених в експертному висновку, що міститься в матеріалах справи, Додаток № 2. Згодом, 27 вересня 2000 року [PERSON] - батько, подарував належну йому 11/20 частину домоволодіння брату відповідача, [PERSON], за договором дарування. Таким чином, до [PERSON] перейшло право користування земельною ділянкою в обсягах та на умовах, що належали попередньому власнику, тобто за фактичним користуванням визначеним в Додатку № 2 експертизи. 01 грудня 2003 року [PERSON] подарував належну йому 11/20 частину домоволодіння [PERSON], позивачу по справі. При цьому обсяги і розмір земельної ділянки не визначалися в договорі дарування і з цього часу позивач до серпня 2011 року дотримувався вказаного порядку, як зазначається ним в позовній заяві. Доказів зміни порядку фактичного користування земельною ділянкою позивачем не зазначено. Згідно з вимогами ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Відповідно до вимог ст. 377 ЦК України, чинній на день розгляду справи, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказане кореспондується і з вимогами ст. 120 ЗК України, яка визначає, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Підстави не визнати порядок користування земельною ділянкою, який склався, відсутні, адже земельна ділянка ніколи не перебувала, згідно рішень виконавчих органів, у спільному користування з будь-якими особами, існуючий порядок користування не ущемляє законні права жодного зі співвласників, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не виключає фактично іншого співвласника з числа користувачів спільної земельної ділянки, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Крім цього, позивачем не заявлялись позовні вимоги щодо визнання за ним права користування будь-якою частиною земельної ділянки. Разом із цим, запропоновані експертом варіанти користування земельною ділянкою утруднять обом співвласникам можливість належно користуватися своїми частинами будинку та господарськими спорудами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по справі за рахунок позивача. На підставі викладеного і ст. 377 ЦК України, ст. 120 Земельного Кодексу України,

Outcome: dismissed