Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача 11734 грн. 90 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.02.2007 р. та судових витрат, пов'язаних із розглядом справи в сумі 243,60 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а справу просив розглядати без його участі, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про перенесення розгляду справи суду не надіслав, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу за наявними матеріалами у справі, визнавши за можливе постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які приймають участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач [PERSON] 13.02.2007 р. заповнила заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначила свої особисті дані, згідно якої оформила платіжну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 3000,00 грн. (а.с.7). Відповідно до умов договору банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році. Відповідно до п. 9.12. Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично вважається пролонгованим на такий же строк. Однак, в порушення умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, в зв'язку з чим згідно проведеного розрахунку станом на 30.11.2013 року має заборгованість перед ПАТ КБ «Приват Банк» у розмірі 11734 грн. 89 коп.(а.с. 3-4). На підтвердження укладення кредитного договору позивач надав копію заяви від 13.02.2007 р., Умови і правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача (а.с.8-11), та які стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, в тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання, підписи сторін, а також відсутня жодна ідентифікуюча ознака на предмет їх невід'ємності від Заяви позичальника. Тарифи банку позивачем не надані взагалі, хоча відповідно до Умов та правил надання банківських послуг вони є невід'ємною частиною договору. На підтвердження строку дії картки банк не надав жодної інформації (відсутні відомості про те, яка картка і на який строк видана). Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання кредитного договору. Правила продовження дії картки, строки та порядок погашення заборгованості визначені Умовами та правилами надання банківських послуг за карткою. Зокрема, п.9.3 визначає, що картка відкрита на невизначений строк, крім випадків, установлених п.9.6, 9.7 Умов та правил надання банківських послуг, згідно яких у разі ненадходження грошових коштів на кредитну карту на погашення заборгованості протягом 3-х місяців з часу закінчення строку дії картки банк починає нараховувати комісію за користування рахунком, а при нульовому рахунку на картці на неактивному рахунку картка закривається. Кредитний рахунок також закривається при ненадходженні заробітної плати на карту протягом 6 місяців та дія кредитної картки не продовжується. Як вбачається із проведеного розрахунку прострочена заборгованість за кредитом виникла 28.09.2007 року, після чого операції по картковому рахунку не проводились, за винятком нарахування банком процентів та погашенням 24.12.2008 р. заборгованості по процентам в сумі 100 грн. (а.с.3 на звороті). За таких обставин суд вважає, що у банка право звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором виникло 29.09.2007 року. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 ЦК України). Оскільки 24.12.2008 року внесено кошти в сумі 100 грн. на погашення заборгованості по процентам, то право на звернення до суду з позовом виникло у позивача 25.12.2008 року, а з позовом до суду банк звернувся 26.12.2013 року, тобто банк пропустив строк звернення з позовом до суду. Правова позиція про те, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Мета кредиту є істотною умовою кредитного договору, а доказів, що відповідачу видано не споживчий кредит, банк не надав. Відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитору забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову банку з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки позивач не надав доказів поважності причини пропуску строку позовної давності. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають. На підставі наведеного, ст.ст. 257, 526, 527, 530, 616 ч. 2, 1048, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed