Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання батьківства. Покликався на те, що з 1999 року проживав в цивільному шлюбі з [PERSON] За час спільного проживання народилися доньки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Шлюб був зареєстрований після народження дочок лише в 2005 році. Відомості про батька, при реєстрації народження доньок вносилися на підставі ст. 55 КпШС України. З 2007 року разом не проживали, оскільки працював на сезонних роботах і часто перебував за межами Волинської області. В 2009 році дружина [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) померла. Після смерті матері дітям було надано статус дітей-сиріт, старшу доньку віддано під опіку тітки, а молодшу - влаштовано в дитячий будинок. Зазначає, що спілкування з дітьми постійно підтримував та підтримує, навідує їх, надає матеріальну допомогу на їх утримання. А тому, просив визнати його батьком [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, а саме - вказати його батьком дітей та змінити прізвище доньок з «[PERSON]» на «[PERSON]»; визначити місце проживання доньок з батьком. Позивач та його представник в судових засіданнях вимоги позову підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили суд задовольнити його в повному обсязі. Додатково суду пояснили, що позивач з матір'ю дітей зареєстрували шлюб після народження молодшої доньки. В зареєстрованому шлюбі прожили років два. Шлюб не був розірваний в установленому законом порядку. Представник відповідача органу опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову. Суду пояснила, що матір була позбавлена батьківських прав відносно свої неповнолітніх дітей, батько після цього звертався до орану опіки щоб забрати дітей, однак жодних юридичних дій щодо визнання батьківства не вчиняв. Старша донька [PERSON] підтримує зв'язки з родиною, бо живе у рідної тітки, хоче спілкуватися з батьком; менша донька [PERSON] - знаходиться в інтернаті, оскільки хворіє на ДЦП, переїжджати до тата не хоче, але вважає, що така думка дитині може бути нав'язананя. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Вказувала на те, що вона є опікуном старшої дитини [PERSON]. Достеменно не знає чи є позивач батьком [PERSON]. [PERSON] не його дитина. Позивач за 10 років лише в перших три роки три рази забирав дитину і возив до своєї матері. [PERSON] його не хоче, бо пам'ятає його слова:«Вона мені не треба». Від відповідача КП «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради на адресу суду надійшли письмові заперечення, в яких вимоги позову адміністрація закладу в частині вимог щодо [PERSON] не визнала, заперечувала щодо задоволення позову в цій частині. Свою позицію мотивували тим, що батько жодного разу не цікавився донькою, ні письмово. Ні усно до закладу не звертався, не приймав участі в її вихованні та забезпеченні. З позовної заяви вбачається, що позивач постійно перебуває на заробітках, за межами області, а тому виховувати, утримувати та належним чином доглядати за [PERSON], дитиною-інвалідом, не зможе. Дитина потребує спеціального догляду. Розгляд справи просили проводити у відсутності представника відповідача. Заслухавши доводи сторони позивача, представника відповідача органу опіки та піклування Луцької районної державної адміністрації, заперечення третьої особи [PERSON], пояснення свідків, враховуючи письмові заперечення відповідача КП «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 90), свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 91) вбачається, що матір'ю [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON]. Відомості про батька записані за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України -- [PERSON] (а.с. 90). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] (а.с. 7). Згідно з розпорядженням Луцької районної державної адміністрації Волинської області № 346 від 25.08.2011 (а.с. 10) [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] встановлено статус дітей-сиріт. Над малолітньою [PERSON], на підставі рішення Губинської сільської ради Горохівського району № 31 від 22.08.2008, встановлено опіку та призначено [PERSON], 1974 року народження, тітку, жительку с. Губин-Перший Горохівського району (а.с.11). На час розгляду справи [PERSON] проживає разом з тіткою-опікуном. На підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації Волинської області № 336 від 20.11.2007, малолітня [PERSON] була направлена до спеціалізованої інтернатної установи (а.с.9). На час розгляду справи [PERSON] перебуває в КП «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради. За статтею 7 Конвенції про права дитини, дитина має право знати своїх батьків. Права та обов'язки батька дитини ґрунтуються на походженні дитини від нього. В своїх поясненнях позивач стверджував, що з 1999 року проживав в цивільному шлюбі з [PERSON], за час спільного проживання народилися доньки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В свідоцтві про народження дітей вірно записано його ім'я та по батькові як батька дитини, тільки прізвище матері дітей. Шлюб з [PERSON] зареєстрував після народження дітей, в 2005 році, що стверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб (а.с. 6). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила на «[PERSON]». У зв'язку із неналежним виконанням батьківських обов'язків щодо неповнолітніх дітей, рішенням Луцького міськрайонного суду від 02.06.2008 [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. За відсутності такої заяви, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду (ч. 1 ст. 128 СК України). Відповідно до ст. 128 Сімейного кодексу України батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи. З пояснень в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], судом вбачається, що позивач [PERSON] проживав однією сім'єю з [PERSON], в них народилося двоє дітей: доньки [PERSON] та [PERSON]. Шлюб уклали вже після народження дітей. Спочатку проживали в с. Оздів Луцького району. Пізніше у матері позивача в с. Новосілки Маневицькому районі. В селі всі знали, що то його діти, він до них відносився як до дочок, вони до нього, як до батька. Мати дітей визнавала його батьком дітей. Коли матір дітей позбавляли батьківських прав позивач з ними не жив. Крім того, суд звертає увагу на те, що при внесенні даних в актовий запис про народження дітей, відповідач зазначила ім'я і по батькові батька дитини як у позивача - «[PERSON]». На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у справі міститься достатньо доказів того, що позивач є батьком дітей [PERSON] та [PERSON], а тому його слід визнати батьком дітей. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження. Пунктом 9 Постанови, передбачено, що відповідно до ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Відповідно до ст. 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Оскільки позивач визнається батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], то до актового запису про народження дітей слід внести відповідні зміни, а саме -- зазначити батьком дітей [PERSON], [INFO], уродженця с. Новосілки Маневицького району Волинської області, громадянина України. Відповідно до ч.2 ст.295 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право змінити своє прізвище та (або) власне ім'я за згодою батьків або одного з них у разі, якщо другий з батьків помер, позбавлений батьківських прав щодо цієї дитини, а також якщо відомості про батька (матір) дитини виключено з актового запису про її народження або якщо відомості про чоловіка як батька дитини внесені до актового запису про її народження за заявою матері. У разі якщо над фізичною особою, яка досягла чотирнадцяти років, встановлено піклування, зміна прізвища та (або) власного імені такої особи здійснюється за згодою піклувальника. З матеріалів справи вбачається, що обоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], станом на день розгляду справи досягли 14-річного віку. Оскільки, зміна прізвища особи, яка досягла 14 років, є виключним правом такої особи, прізвища дітей не можуть бути змінені судом на вимогу одного із батьків. А тому, в задоволенні вимоги позову про внесення змін до актових записів про народження дітей в частині зміни їхнього прізвища слід відмовити. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України, частиною 2 якої установлено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Оскільки, обоє дітей на час розгляду справи судом досягли 14-річного віку, то вони вправі вільно, на власний розсуд обирати місце свого проживання, як то за місцем проживання батька так і за місцем проживання опікунів, оскільки опіка не скасована. А тому, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про визначення місця проживання дітей з ним до задоволення не підлягає.

Outcome: partial