Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що з 12.05.1969 р. по 30.04.2011 р. (з перервою у 1990-1999 р.р.) працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. 21 вересня 1995 року висновком травматологічної МСЕК йому було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % ступеня втрати професійної працездатності. 09 вересня 1979 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого йому було травмовано ліве передпліччя. У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, а у зв'язку з отриманим професійним захворюванням заподіяно моральну шкоду, яку оцінює у 50 000 грн. та просить стягнути з відповідача в його користь. Позивач в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча судом вживались всі необхідні заходи для повідомлення його про день і час розгляду справи, шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання в газеті «Високий замок», разом з тим останній не подав заяви про відкладення розгляду справи, не повідомив причини неявки. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що в період з 1969 р. по 2011 ( з перервами) позивач працював на підприємствах по видобутку вугілля та стаж його роботи в підземних умовах становить понад як 21 рік, що стверджується копією трудової книжки виданою на ім'я [PERSON], 1946 року народження (а.с.4-5). В той же час із копії акту № 14 про нещасний випадок на виробництві від 10 вересня 1979 року встановлено, що 09 вересня 1979 року під час роботи позивача в управлінні по монтажу, демонтажу і ремонту гірничошахтного обладнання, правонаступником якого є відповідач, з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого йому було травмовано ліве передпліччя (а.с.6-7). Відтак 21 вересня 1995 року актом 18669 [PERSON] вперше та безтерміново було встановлено ІІІ групу інвалідності у зв'язку із трудовим каліцтвом та 60 % втрати професійної працездатності. Вказане стверджується довідкою Профпатологічної МСЕК серія 2-18 АЗ № 019365 від 21 вересня 1995 року, листами відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді Львівської області від 31 липня 2012 року № 1454-06-1, від 19 грудня 2012 року № 2767-06-6, наказу від 05 липня 2000 року № 24-ра Гірничо-монтажного управління «Про перерахунок відшкодування шкоди в зв'язку з профзахворюванням і каліцтвом на виробництві таб. № 2105 по професії : гірничий майстер (а.с.9,10,12,51). Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Що в свою чергу доводить той факт, що заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків ушкодження здоров'я спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Таким чином на час виникнення спірних правовідносин, а саме 1995 року (яка діяла на момент коли позивачу було встановлено 60 % втрати професійної працездатності) відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаних із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила). Згідно ст.440-1 УК Української РСР (яка діяла на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду не залежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти розмірів мінімальної заробітної плати. Разом із тим як регламентовано п.11 Правил (в редакції, чинній на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. В силу вимог п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості , можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян , суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Тобто згідно чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було встановлення обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в межах - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати (ст.. ст.440-1 УК Української РСР) та максимального розміру відшкодування моральної шкоди , який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил), що діють на час розгляду справи. Водночас Пленум Верховного Суду України у зазначеній вище постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача, оскільки [PERSON] працював в Управлінні по монтажу, демонтажу і ремонту гірничошахтного обладнання, правонаступником якого є відповідач. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру заподіяної позивачу шкоди, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому також враховуються вимоги розумності і справедливості. Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 6 500 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 50000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані.

Outcome: partial