Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач в позовній заяві вказує, що 09 липня 2013 року він позичив відповідачці 10 000 доларів США. В підтвердження позики відповідачка власноручно написала розписку про одержання вказаних коштів в борг строком на один рік. Вона була зобов'язана повернути йому позичену суму коштів до 10 липня 2014 року. До цього часу відповідачка гроші йому не повернула, тому він був вимушений звернутись до суду з позовом про стягнення боргу з відповідачки за договором позики. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 05.08.2015 року його позовні вимоги було задоволено та стягнуто на його користь з відповідачки 210100 грн., що станом на 06.07.2015 року за офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 10 000 доларів США, а також витрати за сплачений судовий збір в розмірі 2101,00 гривень. Вказане рішення суду набрало законної сили та було передане на виконання до Калинівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Відділом ДВС було відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості за рішенням суду по справі № 132/1850/15-ц. Вжиті органами виконавчої служби заходи на виконання рішення суду в примусовому порядку на даний час результатів не дали. Відповідачка повернула йому лише 1 956,71 грн., тобто навіть неповну суму судового збору. Таким чином, рішення суду в добровільному порядку відповідачкою, станом на 24 березня 2017 року, не виконано. Оскільки зобовязання не виконано, тому в даний час він звертається до суду з позовом про повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боргу, а також три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період з 11.07.2014 року по 23.03.2017 року. Від позивача надійшла заява до суду про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судові засідання не зявляється без поважних причин, хоч про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про що свідчать поштові повідомлення від 20.04.2017 року, 11.05.2017 року та 01.06.2017 року. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 05.08.2015 року позовні вимоги було задоволено та стягнуто з відповідачки на користь позивача 210100 грн., що станом на 06.07.2015 року за офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 10 000 доларів США, а також витрати за сплачений судовий збір в розмірі 2101,00 гривень. Вказане рішення суду набрало законної сили та було передане на виконання до Калинівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Відділом ДВС було відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості за рішенням суду по справі № 132/1850/15-ц. Відповідачка повернула позивачу лише 1 956,71 грн. Таким чином, рішення суду в добровільному порядку відповідачкою, станом на 24 березня 2017 року, не виконано. Оскільки зобовязання відповідачкою не виконано, тому в даний час позивач звертається до суду на повернення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боргу, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 11.07.2014 року по 23.03.2017 року. З урахуванням встановлених судом обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу України, якими врегульовано проценти за договором позики, наслідки порушення договору позичальником та відповідальність за порушення грошового зобовязання. Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як зазначив Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, що згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Як вбачається із розрахунку позивача: Розрахунок відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення: з 11.07.2014 року по 31.12.2014 року становить 24939,16 грн. (174 дні/365днів х 24,9% індекс інфляції х 210100 грн. суму заборгованості = 24939,16 грн.); з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року становить 90973,30 грн. (365днів/365днів х 43,3% індекс інфляції х 210100 грн. суму заборгованості = 90973,30 грн.); з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року становить 26052,40 грн. (366днів/365днів х 12,4% індекс інфляції х 210100 грн. суму заборгованості = 26052,40 грн.); з 01.01.2017 року по 15.01.2017 року становить 914,95 грн. (15днів/31день х 0,9% індекс інфляції х 210100 грн. суму заборгованості = 914,95 грн.); з 16.01.2017 року по 15.02.2017 року становить 2311,10 грн. (31день/31день х 1,1% індекс інфляції х 210100 грн. суму заборгованості = 2311,10 грн.); з 16.02.2017 року по 23.03.2017 року становить 2701,28 грн. (36днів/28днів х 1,0% індекс інфляції х 210100 грн. суму заборгованості = 2701,28 грн.), а всього сума боргу по відсотка з урахування індексу інфляції становить 147892,19 грн. Розрахунок відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості за період з 11.07.2014 року по 23.03.2017 року становить 17044,00 грн. (3% річних х 987днів/365днів х 210100 суму заборгованості = 17044,00 грн.) Отже, загальна сума заборгованості з розрахунку відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення та розрахунку відсотків з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості становить 164 936 ,19 грн. Судом перевірено розрахунок заборгованості відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення за користування позикою, а також трьох процентів річних від простроченої суми і встановлено, що нарахування позивачем відсотків за користування позикою, а також трьох процентів річних від простроченої суми є правомірним, правильним і таким, що відповідають вимогам закону. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходив з наступного. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом судової справи, а у відповідності до ч.3 цієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки підлягають до стягнення \~на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 1650 грн. \~\~ Частинами 1, 2 статті 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. \~\~ За змістом статті 84 ЦПК України, склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно-правовим актом. \~\~ Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. \~\~ Враховуючи, що в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження витрат позивачки на правову допомогу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про відшкодування таких витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial