Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 19 грудня 2007 року № 4598 станом на 22 жовтня 2018 року у розмірі 16267,47 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить у сумі 36558,54 грн.; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19 грудня 2007 року між банком та відповідачем-1 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 4598. Надано кредит на споживчі цілі у розмірі 25900,00дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,4 % річних, термін повернення кредиту 19 грудня 2017 року. З метою забезпечення виконання взятих зобов`язань із сторони відповідача-1, цього ж дня, між банком та відповідачем-2 укладено договір поруки. Відповідачем-1 умови кредитного договору не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість у спірному розмірі, яку позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку. За невиконання грошового зобов`язання просить застосування положення ст. 625 ЦК України. Відтак, у відповідності до ст. ст. 625, 1054, 1055 Цивільного кодексу України та умов договору, просить позов задовольнити повністю. Разом із тим, просить вирішити питання про розподіл судових витрат, згідно з ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідачами подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводять аргументи про те, що відповідач-1 є внутрішньо переміщеною особою, а тому нарахування трьох процентів річних суперечить Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З поданих позивачем розрахунків незрозумілим залишається виникнення заборгованості. Останній платіж внесено 05.01.2011, а позивач звернувся до суду з позовом лише у 2018 році, тобто з порушення строків позовної давності. Вимоги до поручителя завлено поза межами строку передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Просять у позові відмовити, застосувавши строк позовної давності. Відповідач-2 звернувся до суду з зустрічним позовом у якому просить визнати договір поруки від 19 грудня 2007 року, який укладено між банком та відповідачем-2 припиненим. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що строк виконання основного зобов`язання настав 19 грудня 2017 року, позивач звернувся до суду із позовом у листопаді 2018 року, тобто поза межами шестимісячного строку передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Відтак просить зустрічний позов задовольнити. Відповідачем за зустрічним позовом не подано відзив, який би містив заперечення на нього. 26 квітня 2019 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи та головуючим суддею визначено Якимець О. І. 24 травня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження. 16 липня 2021 року ухвалою суду прийнято до свого провадження зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. 18 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав первісний позов повністю та просить відмовити у зустрічному позові. У судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом заперечив проти первісного позову повністю та надали відповідні пояснення. Зустрічний позов просить задовольнити повністю. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 19 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 4598 (далі - кредитний договір). Предметом договору є кредит у розмірі 25900,00 дол. США. Кредит надано на споживчі цілі. Кредит надано окремими частинами, який необхідно повернути у відповідності до графіку платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Остаточний термін повернення кредиту є 19 грудня 2017 року /арк. спр. 9/. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачем-2 укладено договір поруки 19 грудня 2007 року. Поручитель (відповідач-2) відповідає перед кредитором (банком) солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником (відповідачем-1) зобов`язань за договором № 4598. Отже, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та за порушення грошового зобов`язання, після спливу передбаченого кредитним договором строку кредитування. Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 цієї статті). Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що кредитодавець взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу-1. Тобто виконав зі своєї сторони умови договору, у відповідності до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України. Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором із сторони відповідача-1, то останній ухиляється від їх виконання. Відповідно до довідки-розрахунку, заборгованості відповідача-1 за вищевказаним кредитним договором станом на 22 жовтня 2018 року становить у сумі 16267,47 дол. США, що в гривневому еквіваленти становить 36558,54 грн, з яких: 11317,54 дол. США - борг за кредитом, 3652,70 дол. США - проценти за користування кредитом за період з 01 жовтня 2015 року по 18 грудня 2018 року, 1297,23 дол. США - три проценти річних за користування кредитом за період з 05 січня 2011 року по 22 жовтня 2018 року Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачами не надано, такий не оскаржувався, а відтак є чинним, а тому приймається судом до уваги. Щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд прийшов до наступного. Відповідачами наведено аргументи про те, що кредитним договором передбачено сплату кредиту періодичними платежеми до 19 грудня 2017 року. Останній платіж відповідачами здійснено 05 січня 2011 року. Позов подано до суду у листопада 2018 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмовити у стягненні заборгованості. Разом із тим, зазначає, що оскільки строк позовної давності сплив до основної вимоги, такий наявний для стягнення процентів, у зв`язку із чим у такій також необхідно відмовити. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, тобто до 19 грудня 2017 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, а тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Повертаючись до матеріалів справи суд установив, останній платіж проведено відповідачем-1 01 серпня 2014 року за тілом кредиту, 25 вересня 2018 року за процентами за користування кредитом. Дані обставини встановлено із розрахунку заборгованості відповідача-1 за кредитним договором та випискою по руху коштів по рахунку відповідача-1 /арк. спр. 5-7, 15-30/. Такі дані не заперечувались представником відповідачів у судових засіданнях, а тому, суд критично оцінює доводи останніх щодо дати останнього платежу 05 січня 2011 року, адже спростовано встановленими обставинами. Відтак, суд прийшов до переконання про те, що позивач в межах строків позовної давності звернувся до суду із позовом до відповідача-1 за захистом свого порушеного права. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Щодо аргументів відповідачів про застосування до спірних правовідносин у частині стягнення трьох процентів річних Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи установлено, що відповідач-1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджено довідкою від 25 жовтня 2016 року № 264 / арк. спр. 13/. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон) на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Позивачем заявлено вимогу про стягнення трьох процентів річних у відповідності до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, який у силу ч.4 ст.264 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що Законом забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості у відповідності до ст. 549 ЦК України, однак позивач просить стягнути три проценти річних у відповідності до ст. 625 ЦК України, на стягнення яких дія цього Закону не поширюється, а тому доводи відповідачів суд не приймає до уваги. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що відповідач-1 взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять у розмірі 16267,47 дол. США. Щодо солідарного обов`язку стягнення заборгованості за кредитним договором із відповідача -2 суд вважає за необхідне розглянути зустрічний позов. Відповідач-2 звернувся до суду із зустрічним позовом до банку про припинення договору поруки від 19 грудня 2007 року. Відповідно до умов спірного кредитного договору встановлено термін повернення кредиту 19 грудня 2017 року ( п. 1.2 договору). Разом із тим, встановленого графік погашення кредиту, відповідно до додатку № 1-3, який є невід`ємною частиною спірного кредитного договору. Банк звернувся за захистом свого порушено права після спливу встановленого терміну повернення кредиту, не скориставшись правом у відповідності до ст. 1050 ЦК України (дострокове повернення позики). Суд повторюється, що з метою забезпечення виконання позичальником взятих зобов`язань за кредитним договором із поручителем укладено договір поруки. Поручитель зобов`язався перед банком за виконання позичальником зобов`язань за спірним кредитним договором. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком. Договір діє до припинення забезпеченого ним зобов`язання за кредитним договором. Порука також припиняється якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальником за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється якщо банк не пред`явить вимоги до поручителя протягом одного року з дня укладення цього договору. У зустрічному позові позивач наводить аргументи про те, що позов пред`явлений позва межами строків установлених договором та ст. 559 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами ( ч. 1 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 цього Кодексу терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При цьому умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язання боржника не свідчить про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, а тому підлягають застосуванню ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. До суду банк звернувся із позовом у листопаді 2018 року, а остаточним терміном повернення кредиту є 19 грудня 2017 року, а тому саме з наступного дня позивач мав дізнатися про порушення свого права, а відтак наявні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому договір поруки необхідно вважати припиненим, а зустрічний позов задовольнити. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому суд приходить до переконання, що первісні позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять у розмірі 16267,47 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 36558,54 грн, а у солідарному стягненні із відповідача-2 відмовити у зв`язку із припиненням договору поруки цим рішенням, у зв`язку із задоволенням зустрічного позову. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 6861,33 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача-1 на користь позивача за первісним позовом необхідно стягнути судовий збір у сумі 6861,33 грн. За подання зустрічного позову сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн, які необхідно стягнути з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом.

Outcome: partial