Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього на свою користь моральну шкоду у розмірі 55730,64 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 червня 2016 року він звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі №804/3967/16 його адміністративний позов було задоволено, а саме визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області № 48-к від 01 червня 2016 року «Про звільнення [PERSON] », поновлено його на посаді головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, стягнуто з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2016 року по 08 червня 2017 року, а також допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі № 804/3967/16 апеляційну скаргу Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 804/3967/16 - без змін. Натомість, позивач зазначає, що судове рішення про поновлення його на роботі не було виконано негайно, що змусило його 08 лютого 2018 року звернутися до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Так, 07 листопада 2018 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з не виконанням виконавчого листа про поновлення його на посаді, та до ГУНП в Дніпропетровській області направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення за ст. 382 КК України. Проте, лише 12 серпня 2019 року відповідачем, який є правонаступником Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та до якого в порядку ст. 104 ЦК України перейшли всі права та обов`язки Інспекції, було прийнято наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області № 549-К від 12 серпня 2019 року «Про поновлення [PERSON] » та поновлено його на посаді головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Управління захисту прав споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 02 червня 2016 року та виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2016 року по 08 червня 2017 року за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, який тривалий час затягував виконання судового рішення про поновлення його на роботі, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 55730,64 грн, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2019 року справу за позовом [PERSON] до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 04 лютого 2020 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідач зазначає, що у даному випадку, рішення про звільнення, незаконність якого встановив адміністративний суд, було оформлено наказом № 48-к від 01 червня 2016 року «Про звільнення [PERSON] », виданим керівником Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, а не Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. Обов`язок поновити позивача на роботі виник у відповідача в силу закону у порядку правонаступництва через реорганізацію Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області шляхом приєднання до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. Таким чином, порушенням прав позивача зі сторони відповідача могло відбутись лише в частині виконання судового рішення про поновлення його на роботі, тоді як в частині порушення трудових прав позивача через незаконне звільнення відбулося з вини посадової особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, яка безпосередньо прийняла рішення про його звільнення й видала відповідний наказ, а тому відповідальність за моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням, була нерозривно пов`язана з вказаною особою й не могла перейти до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області у порядку правонаступництва. Крім того, відповідач вказує, що необхідно врахувати, що судове рішення у справі № 804/3967/16 про поновлення позивача на роботі набрало законної сили 15 листопада 2017 року стосовно відповідача Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, яка ще не була ліквідована, тоді як Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, хоча й було вже створено, але лише 02 квітня 2019 року набуло статусу відповідача у справі № 804/3967/16, внаслідок його заміни у зв`язку з припиненням Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області на її правонаступника, про що Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив відповідну ухвалу від 02 квітня 2019 року у справі № 804/3967/16. Більше того, 29 березня 2016 року позивача було повідомлено про майбутнє вивільнення, у зв`язку з реорганізацією Інспекції, що свідчить про обізнаність останнього про невідворотність, обов`язковість його звільнення у майбутньому на законних підставах, а тому позивач мав достатньо часу й можливостей запобігти негативним для себе наслідкам, з настанням яких він тепер пов`язує виникнення моральної шкоди й які покладає в основу свого позову. Також відповідач наголошує на тому, що з розрахунку розміру відшкодування, запропонованого позивачем, вбачається, що останній вважає початком такого періоду 01 червня 2016 року, тобто дату звільнення, а його закінченням - 12 грудня 2012 року, що було датою працевлаштування позивача в іншому місці. Очевидно, що настання цих подій не пов`язано з діями або бездіяльністю відповідача у цій справі. Додатково також зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався особисто, безпосередньо до відповідача для поновлення на роботі, тоді як є докази того, що саме за ініціативою відповідача відбулося поновлення позивача (лист від 27 липня 2019 року). Вважає, що в даному випадку потрібно оцінити позовну давність, оскільки звільнення відбулося 01 червня 2016 року, а до суду з позовом позивач звернувся в грудні 2019 року. 25 лютого 2020 року представником позивача [PERSON] надано відповідь на відзив, відповідно до якої вона додатково зазначила, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, витрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (постанова ВСУ від 14 грудня 2016 року № 428/7002/14-ц, пункт 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). При цьому, зазначає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Визначаючи суму на відшкодування моральної шкоди, позивачем були враховані конкретні обставини справи, а саме тривалість психологічних страждань з 01 червня 2016 року (дати незаконного звільнення позивача) та по 12 грудня 2017 року (дати прийняття позивача на роботу у Комунальне підприємство «АГРОПРОЕКТТЕХБУД» Дніпропетровської обласної ради на посаду інженера з проектно-кошторисної роботи). Саме у цей період безробіття позивач був єдиним працездатним чоловіком у сім`ї, оскільки його дружина, [PERSON] , не працювала, на момент звільнення чоловіка знаходилась на 26 тижні вагітності та у період з 01 червня 2016 року по 12 грудня 2017 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, позивач вважає, що достатнім для відновлення втрат немайнового характеру та досягнення психологічної рівноваги є стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 55730,64 грн. Доводи відповідача з приводу того, що зобов`язання відповідача виникають лише 02 квітня 2019 року, коли судом було допущено заміну відповідача у справі № 804/3967/16 та періодом, протягом якого відповідач не виконував рішення суду про поновлення позивача на роботі, відхиляються позивачем за безпідставністю, оскільки у наказі № 555-к від 14 серпня 2019 року Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області самим відповідачем вирішено питання щодо виплати [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2016 року по 08 червня 2017 року у розмірі 42700,93 грн. Отже, Головним управлінням Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області фактично визнано правонаступництво за Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області з 02 червня 2016 року. Таким чином, позивачем правомірно заявлені позовні вимоги до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, як до правонаступника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області. Також 25 лютого 2020 року представником відповідача Шай А.С. надано заперечення на відповідь на відзив, де зазначає, що незважаючи на заперечення відповідача про відсутність його вини у незаконному звільненні позивача та про відсутність підстав для правонаступництва за зобов`язаннями відшкодувати у зв`язку з цим моральну шкоду, позивач, посилаючись на положення ст. 237-1 КЗпП України, ст. 104 ЦК України та стверджуючи про правонаступництво, не мотивує чому відповідач повинен відповідати за моральну шкоду, спричинену 01 червня 2016 року незаконними діями іншої юридичної особи, яку було ліквідовано 10 грудня 2018 року. Представник позивача Федорова О.М. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Шай А.С. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач у період з 29 березня 2016 року по 01 червня 2016 року працював на посаді головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Держспоживінспекції у Дніпропетровській області (а.с.21-22). Наказом Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області «Про звільнення [PERSON] » від 01 червня 2016 року №48-К, у зв`язку з реорганізацією Держспоживінспекції у Дніпропетровській області, позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Держспоживінспекції у Дніпропетровській області з 01 червня 2016 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.7). Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 804/3967/16, яка набрала законної сили 15 листопада 2017 року, адміністративний позов [PERSON] до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задоволено, а саме визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області № 48-к від 01 червня 2016 року «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та стягнуто з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2016 року по 08 червня 2017 року. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 256 КАС України допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с.86-89). 08 лютого 2018 року, у зв`язку з не виконанням у добровільному порядку постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі №804/3967/16, яка набрала законної сили 15 листопада 2017 року, позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про примусове виконання рішення суду (а.с.8,9). 09 лютого 2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Клименко Н.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55751637 (а.с.10). 07 листопада 2018 року на адресу ГУНП в Дніпропетровській області старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Клименко Н.О. направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, з метою внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо не виконання Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області рішення суду (а.с.11-12). Також, 07 листопада 2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Клименко Н.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 55751637 на підставі п.11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.13). Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі № 804/3967/16, яка набрала законної сили, у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 804/3967/16 за позовом [PERSON] до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено та допущено заміну відповідача у справі № 804/3967/16 за позовом [PERSON] до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області на її правонаступника - Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області. Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів» № 1092 від 16 грудня 2015 року утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за переліком згідно з додатком 1, реорганізовано територіальні органи Державної ветеринарної та фітосанітарної служби, Державної інспекції з питань захисту прав споживачів та Державної санітарно-епідеміологічної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів за переліком згідно з додатком 2. Так, згідно з додатком 2 вказаної постанови, Інспекцію з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області реорганізовано шляхом приєднання до новоутвореного Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 02 квітня 2019 року Інспекція з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області припинена. Отже, Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області є правонаступником Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області. Таким чином, саме Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області є правонаступником Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області та відповідає перед позивачем (а.с.60-61). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 804/3967/16, ухвали Дніпропетровського апеляційного суду від 15 листопада 2017 року у справі № 804/3967/16, ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі № 804/3967/16 та відповідно до ст.235 КЗпП України, наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області № 549-к від 12 серпня 2019 року скасовано наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області «Про звільнення [PERSON] » від 01 червня 2016 року № 48-к та поновлено позивача на посаді головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області з 02 червня 2016 року, а також на підставі наказу № 555-к від 14 серпня 2019 року виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2016 року по 08 червня 2017 року у розмірі 42700,93 грн (а.с.14,15). Наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області № 550-к від 12 серпня 2019 року позивача 14 серпня 2019 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу ринкового нагляду Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області за угодою сторін, згідно з ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за невикористані за час вимушеного прогулу 30 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 02 червня 2016 року по 08 червня 2017 року (а.с.63). Отже, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з невиконанням Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, правонаступником якої є відповідач, судового рішення в частині його негайного виконання. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником відповідача Шай А.С. будь-яких належних та допустимих доказів спростування тверджень позивача суду не надано, причини поважності невиконання судового рішення суду не повідомлені та докази на підтвердження такої поважності суду не надані. Доводи представника відповідача Шай А.С. щодо відсутності вини відповідача у невиконанні судового рішення через неможливість його виконання у зв`язку з тим, що судове рішення у справі № 804/3967/16 про поновлення позивача на роботі набрало законної сили 15 листопада 2017 року стосовно відповідача Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, яка ще не була ліквідована, тоді як Головне управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, хоча й було вже створено, але лише 02 квітня 2019 року набуло статусу відповідача у справі № 804/3967/16, внаслідок його заміни у зв`язку з припиненням Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області на її правонаступника, про шо Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановив відповідну ухвалу від 02 квітня 2019 року у справі №804/3967/16, судом до уваги не приймаються, оскільки така причина не є поважною та спростовується тим, що 12 серпня 2019 року у відповідача перешкоди у виконанні такого судового рішення не виникли. Належних та допустимих доказів неможливості виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області з поважних причин суду не надано, а тому враховуючи, що Інспекцію з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області реорганізовано шляхом приєднання до новоутвореного Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровські області, саме відповідач є правонаступником останньої і саме він повинен відповідати перед позивачем. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що мало місце затримки виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 804/3967/16 стосовно її негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць, про наявність вини відповідача, у тому числі як правонаступника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, з 08 червня 2017 року до 12 серпня 2019 року, позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є законними та обґрунтованими. Суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд виходить з того, що сам факт порушення трудових прав позивача, що проявився у вимушеному прогулі робочих днів, через невиконання відповідачем судового рішення, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи, що позивач на момент звільнення був єдиним працездатним членом сім`ї, так його дружина не працювала у зв`язку з тим, що знаходилася на 26 тижні вагітності, а у період з 01 червня 2016 року по 12 грудня 2017 року перебувала у декретній відпустці. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, загального розміру заборгованості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим, за наведених обставин, є 2000 грн. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Доводи представника відповідача Шай А.С. стосовно застосування до пред`явлених позовних вимог позовної давності, оскільки звільнення відбулося 01 червня 2016 року, а до суду з позовом позивач звернувся в грудні 2019 року судом до уваги не приймаються з огляду на наступне. Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 804/3967/16 стосовно її негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць, а не його незаконного 01 червня 2016 року звільнення. Враховуючи, що постанова, якою вирішено негайно поновити позивача на роботі та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за один місяць, прийнята 08 червня 2017 року та її виконано було в даній частині 12 серпня 2019 року, тобто порушення прав позивача мало триваючий характер, станом на час звернення до суду з даним позовом строк позовної давності ще не сплив. Розподіляючи судові витрати у справі судом враховується наступне. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн, проте згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру повинно було бути сплачено 768,40 грн (1921 грн*0,4). Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 27,58 грн (768,40*2000/55730,64). Щодо решти суми сплаченого судового збору судом враховуються вимоги ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Так пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, решта суми сплаченого судового збору поверненню судом позивачу не підлягає, оскільки на час розгляду справи у суду відсутнє відповідне клопотання позивача про повернення судового збору у зв`язку внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Також судом враховується, що у позивача відсутні перешкоди для звернення до суду з відповідним клопотанням про повернення судового збору пізніше.

Outcome: partial