Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15.11.2016 року приблизно о 03.30 год. по вул.Бальзака в м.Києві сталась ДТП за участю службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER], під керуванням інспектора роти № 3 батальйону № 1 Управління Патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції [PERSON], внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою Деснянського районного суду м.Києва від 09.12.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. В судовому засіданні правопорушник свою вину визнав повністю. Як зазначає позивач, станом на 15.11.2016 року автомобіль «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER], належав Департаменту патрульної служби МВС та був переданий в безоплатне користування з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби Департаменту патрульної поліції на підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 року. З 17.12.2016 року автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у власності позивача. Проведеним автотоварознавчим дослідженням встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER], у результаті ДТП, яка сталась 15.11.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження становить 404 201,13 грн. Посилаючись на викладені обставини, положення ст.22, ч.1 ст.1166, ч.2 ст.1187, ст.1192 ЦК України, а також на те, що ДТП зумовлена винними протиправними діями відповідача, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду в зазначеній сумі та судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 25.07.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача зазначає про неправомірність застосування позивачем до спірних правовідносин загальних норм ЗУ «Про національну поліцію» та ЦК України, оскільки відповідальність відповідача має наступати за нормами трудового права. Крім того, представник відповідача заперечував проти висновку експертного дослідження розміру завданої шкоди, зазначаючи про те, що про експертне дослідження відповідач дізнався, отримавши копію позовної заяви, на здійснення огляду його не запрошували, присутнім він не був. Представник відповідача також вказав на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даною позовною заявою, встановлений ст.233 КЗпП України, оскільки позивач дізнався про розмір завданої шкоди 29.03.2017 року, а з даним позовом звернувся до суду лише 10.04.2018 року. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив про відмову в задоволенні позовних вимог. 08.08.2018 року до суду надійшла відповідь представника позивача Корецької Т.О. на відзив. У даній відповіді представник позивача вказує на те, що поліцейський, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції в силу вимог ст.59 ЗУ « Про Національну поліцію» та п.7 ч.1 ст.4 КАС України є посадовою особою, на яку покладено виконання публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, з даною особою у відповідності до норм ЗУ «Про Національну поліцію» трудовий договір не підписується, а тому під час вирішення питання щодо матеріальної відповідальності поліцейського (посадової особи) положення КЗпП України застосовуватись не можуть та, відповідно, відшкодування майнової шкоди, заподіяної вищевказаною особою, здійснюється в порядку, визначеному ЦК України. Представник позивача також зауважила, що відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а тому строк для звернення до суду не пропущений. 26.10.2018 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на вказану відповідь, в яких представник відповідача не згоден з позицією позивача та наполягає на застосуванні до спірних правовідносин положень КЗпП України, зазначаючи про те, що відповідач є службовою, а не посадовою особою. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.03.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача Корецька Т.О. позов підтримала та просила задовольнити з тих же підстав, що й були викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та його представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, вказуючи на підстави та обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] дійсно проходить службу на посаді інспектора роти № 2 батальйону № 1 полку № 2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції. Відповідно до розстановки сил та засобів особового складу УПП у м.Києві ДПП [PERSON] 15.11.2016 року о 03.30 год. дійсно перебував на службі (а.с.91). 15.03.2016 року о 03.30 год. [PERSON], керуючи автомобілем ««Toyota», д.н.з. [NUMBER], по вул.Бальзака в м.Києві порушив п.8.7 ПДР України, не врахував дорожню обстановку, не переконався в безпеці, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota», д.н.з. 900Х117, під керуванням водія [PERSON], що спричинило пошкодження транспортних засобів. Постановою Деснянського районного суду м.Києва від 09.12.2016 року відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.10). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідач [PERSON] не заперечував факт ДТП та своєї вини у її спричиненні. Також, відповідно до договору позички від 02.12.2015 року № 10, укладеного між Департаментом патрульної служби МВС та Департаментом патрульної поліції, автомобіль «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER], перебував у користуванні позивача, а з 17.12.2016 року перебуває у власності позивача згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.9, 37- 48). Згідно з висновком експертного дослідження ДНДЕКЦ МВС України № 19/12-3/104 від 29.03.2017 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER], в результаті ДТП, яка сталась 15.11.2016 року, складає 404 201,13 грн. (а.с.11-36). Позивач просить задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача завдану шкоду, посилаючись на положення ст.22, ст.1166 та ст.11867 ЦК України. Відповідач та його представник проти даних вимог заперечували, вказуючи на те, що на дані правовідносини розповсюджуються положення КЗпП України. Суд приходить до висновку, що доводи позивача є необґрунтованими, в той час, як доводи відповідача та його представника заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Так, основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є ЗУ «Про Національну поліцію», в ст.19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. В той же час, у ЗУ «Про національну поліцію» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю (далі КЗпП України). Відсутні подібні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських і в Положенні Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114. В ньому лише зазначено, що відповідно до п.23 Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством, тобто, наявні посилання до застосування закону, норми, яких відсутні у спеціальному законі. У п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. Застосування до спірних правовідносин ст.22 та ст.1166 ЦК України є неможливим, оскільки відповідач виконував трудові (службові) обов'язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, під час якої було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв би матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання автомобіля в особистих цілях. Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог. Підстави для повної матеріальної відповідальності поліцейського [PERSON] відповідно до вимог, передбачених ст.134 КЗпП України, відсутні, оскільки під час розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій. Відтак, відповідальність відповідача за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком працівника. В той же час, згідно з ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача. Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП, суд може поновити ці строки. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що встановлені ст.228 та ст.233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки. Відповідач та його представник також вказували на пропуск позивачем строку звернення до суду і про необхідність застосування річної позовної давності. Заяв про поновлення цього строку позивачем не заявлялося. Оскільки із змісту позову не вбачається іншого, суд приходить до висновку, що позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником, в день її заподіяння, тобто 15.11.2016 року, але в будь-якому випадку не пізніше прийняття постанови Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2016 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення. Розмір шкоди, завданої внаслідок ДТП, визначено звітом від 29.03.2017 року. Разом із тим, до суду із даним позовом Департамент патрульної поліції звернувся лише 10.04.2018 року. Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин відповідно до ст.234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначав. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов'язку відшкодовувати завдану ним шкоду. Таким чином стягнення з відповідача збитку, обмеженого його середнім місячним заробітком, неможливо через пропуск позивачем строку звернення до суду, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. За викладеного,

Outcome: dismissed