Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Мотивував їх тим, що 29 червня 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Радянського району міста Києва, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 1996 року червня місяця 29 числа зроблено запис за № 209 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Сімейні стосунки у шлюбі не склались. Починаючи з червня 2014 року не ведеться спільне господарство, мають окремий бюджет, шлюб носить формальний характер. Просить суд ухвалити рішення, яким шлюб укладений між ними розірвати, оскільки вважає, що збереження такого не можливе та суперечить їх інтересам. Також позивач зазначає, що в період шлюбу ними, як подружжям було набуто спільне майно, яке складається з квартири, розташованої [ADDRESS]; житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; автомобіля ВАЗ21043, 202 року випуску, р.н. [NUMBER], земельної ділянки розташованої у [ADDRESS], площею 0.2467 га та земельної ділянки розташованої у [ADDRESS], площею 0.4357 га. Позивач вважає, що є підстави для визнання за нею права власності на квартиру, розташовану [ADDRESS] та припинення права власності відповідача на зазначену квартиру. В той же час просить суд припинити її право власності та визнати право власності за відповідачем на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; автомобіль ВАЗ21043, 2002 року випуску, р.н. [NUMBER], земельну ділянку розташовану у [ADDRESS], площею 0.2467 га, земельну ділянку розташовану у [ADDRESS], площею 0.4357 га. В свою чергу до суду із зустрічним позовом звернувся [PERSON] з вимогами до [PERSON] про поділ майна подружжя. Зокрема просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на наступне майно, а саме ? частку квартири, розташованої [ADDRESS], ? частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], ? частку автомобіля ВАЗ21043, 2002 року випуску, р.н. [NUMBER]. За [PERSON] просить визнати право власності на ? частку квартири, розташованої [ADDRESS], ? частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та ? частку автомобіля ВАЗ21043, 2002 року випуску, р.н. [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив суд його позовні вимоги задовольнити. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив суд відмовити повністю. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Зокрема не заперечував щодо задоволення вимог про розірвання шлюбу. В частині вимог про поділ майна просив суд задовольнити саме запропонований ним розподіл такого. В частині вирішення питання про розірвання шлюбу, оскілки така вимога відповідачем за первісним позовом визнається повністю, то суд вважає можливим зазначити наступне. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб(не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, відповідно до ст. 111-112 СК України, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам і, вважає за доцільне не надавати сторонам строк для примирення та вимогу про розірвання шлюбу задовольнити. В частині позовних вимог про поділ майна подружжя, суд вважає необхідним зазначити. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 29 червня 1996 року. Суд вважає доведеним факт придбання в період шлюбу сторонами спору наступного майна, а саме квартири, розташованої [ADDRESS]; житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; автомобіля ВАЗ21043, 202 року випуску, р.н. [NUMBER]. Земельну ділянку розташовану у [ADDRESS], площею 0.2467 га та земельну ділянку розташовану у [ADDRESS], площею 0.4357 га, суд не визнає об'єктами спільної сумісної власності подружжя і такі не підлягають розподілу, оскільки були набуті [PERSON] внаслідок приватизації і судом враховується час реалізації останньою свого права на приватизацію. Позивачем за первісним позовом не надано суду ринкової вартості майна яке нею пропонується розподілити, а так само не наведено вмотивованих обґрунтувань щодо необхідності здійснити розподіл спільного майна у спосіб запропонований саме позивачем [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази надані сторонами у сукупності з вищенаведеними нормами права, суд вважає переконливо доведеними позовні вимоги [PERSON] та вважає їх такими, що підлягають до задоволення, при цьому суд враховує, що запропонований ним спосіб поділу мана подружжя відповідає нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав сторін спору. Виходячи з таких міркувань, суд вважає, що вимоги [PERSON] є необґрунтованими і недоведеними перед судом, а тому такими, що не підлягають до задоволення. Здійснюючи такий висновок суд враховує, що позивачем [PERSON] не надано суду доказів на обґрунтування своїх тверджень про те, що [PERSON] не дбав про матеріальне становище та витрачав спільне майно на шкоду інтересам сім'ї. Сам по собі факт здійснення [PERSON] оплати витрат на утримання майна за певний проміжок часу не може братися судом до уваги, як переконливий довід про необхідність відступу від засад рівності частко, про що ставиться питання [PERSON] Наявність такої обставини не позбавляє [PERSON] права на звернення з позовом до [PERSON] про стягнення частини таких витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] повністю, та задоволення вимог позову [PERSON] частково. Питання про судові витрати вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial