Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до Долинського районного суду Івано-Франківської області з вищевказаним позовом. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить поновити строк для звернення до суду, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири за [ADDRESS] в м. Долина, укладений 29.09.2009 року між ним та його дочкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губа Іриною Володимирівною та визнати за ним право власності на частку в розмірі 1/2 частини на квартиру за [ADDRESS] в м. Долина Івано-Франківської області. В обґрунтування позовних вимог зіслався на те, що в 2014 році дізнався , що скориставшись збігом тяжких обставин, викликаних смертю його дружини та його віком, шляхом обману, відповідачка у 2009 році заволоділа належною йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 1/2 частиною квартири за [ADDRESS] м. Долина Івано-Франківської області. Інша 1/2 частина цієї квартири згідно свідоцтва про право на спадщину за законом належить також [PERSON] Йому стало відомо, що у 2009 році, коли дочка наполягла на тому, щоб разом з нею піти до нотаріуса Губи І.В. для оформлення документів довічного його утримання , він своїм підписом відчужив (подарував) вищезгадану 1/2 частину своєї квартири. Текст договору він не читав, його зміст зачитала нотаріус, який він не почув та не зрозумів, оскільки у нього вади з слухом. Жодного оригіналу чи його копії він не отримував, а тому не мав можливості з підписаним договором ознайомитися. Жодних намірів та бажання дарувати [PERSON] частину своєї квартири він не мав ні у 2009 році, ні тепер, тому вважає, що вона ввела його в оману. З моменту підписання вищезазначеного договору в нотаріуса, жодних сумнівів щодо можливого переходу його права власності на квартиру до його дочки у нього не виникало, оскільки всі комунальні послуги оплачувалися ним відповідно до квитанцій, які приходили на його ім»я за адресою його проживання. Після оформлення вказаного договору, відношення відповідачки та її сім»ї до нього різко змінилося в гіршу сторону, а на початку 2014 року [PERSON] заявила, щоб він забирався з дому, так як квартира належить їй і вона може нею розпоряджатися. Після такої конфліктної ситуації він просив відповідачку ознайомити його з текстом договору дарування, проте вона відмовлялася це зробити. Тоді він звернувся до нотаріуса, де також отримав відмову. Враховуючи наведене вважає, що оскільки він дізнався про оформлення ним договору дарування 1/2 частини своєї квартири на користь [PERSON], яка ввела його в оману на початку 2014 року, то строк позовної давності ним не пропущений. Все вищевикладене змусило його звернутися до суду за захистом порушених його як майнових прав, так і права власності на житло, якого він на даний час позбавлений. В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали з підстав, наведених в позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що на початку 2014 року підійшла старша дочка [PERSON] взнати за свою спадщину. Після чого він з старшою дочкою звернувся до нотаріуса та зрозумів що обділив [PERSON], уклавши договір дарування з відповідачкою, оскільки не виконав волю дружини щодо поділу квартири порівну між двома дочками. У письмовому поясненні зазначив, що він є людиною похилого віку, що має проблеми зі слухом та зором. Вважав, що після смерті дружини вся квартира належатиме йому, а згодом, як домовився з дочкою [PERSON], 1/2 її частини перепише на неї. Про те, що відповідачка успадкувала 1/2 частину квартири він не знав, підписуючи оспорюваний договір у нотаріуса, думав, що підписує спадковий договір на 1/2 частину квартири [ADDRESS] а інша 1/2 частина квартири залишиться у його власності. Представник позивача Тимчук С.І. в поясненні зазначив, що досліджуючи предмет спору, в договорі дарування нотаріусом невірно зазначено відомості сторін щодо місця їх проживання, а саме: вказано, що дарувальник проживає у м. Долина Долинського району Івано-Франківської області, а обдаровувана у м. Долина Івано-Франківської області без вказаного Долинського району. Крім того, нотаріус Губа І.В. на момент посвідчення оспорюваного правочину і до сьогоднішнього дня зареєстрована під № 72 в Долинському районному нотаріальному окрузі Івано-Франківської області, проте з оспорюваного договору дарування вбачається, що він посвідчений в м. Долина, що на його думку суперечить ЗУ «Про нотаріат» та тягне за собою визнання недійсності цього правочину. Зважаючи на вищенаведене, просить позов задовольнити. [PERSON] та її представник в суді проти позову заперечили та пояснили, що про укладення договору дарування позивачу було відомо 29.09.2009 року. Саме на його прохання він і укладався. Перед посвідченням даного правочину приватний нотаріус Губа І.В. перевірила намір [PERSON] укласти договір дарування, а не інший правочин (договір довічного утримання чи заповіт) та роз'яснила правові наслідки його укладення. До підписання договору [PERSON], як дарувальнику, надавалась можливість особисто прочитати текст договору, про що безпосередньо відображено в п. 6 згаданого договору. На момент укладання вищезгаданого правочину позивач усвідомлював значення своїх дій та не мав проблем зі здоров»ям. [PERSON],пояснила що вона жодним чином не спонукала батька до укладення договору і тим паче не вводила його в оману, жодного умислу у її діях не було. Додатково вказала, що ніхто батька з спірної квартири не виганяв, та не згадував, що він не є власником, про це сам батько підтвердив у позовній заяві, зазначивши, що він навіть і не догадувався, що квартира не його, оскільки сам оплачував комунальні послуги, вона у міру необхідності провідувала його та здійснювала за ним догляд. Вважає, що доводи позивача є безпідставними та надуманими. Подала суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки відсутні будь-які поважні причини його пропуску. Окрім того, в письмових поясненнях вказала, що мати заповіту за життя не складала, а тому після її смерті [PERSON] ніхто не позбавляв права прийняти спадщину на спірну квартиру, як це зробила вона з батьком. У свідоцтві про право на спадщину за законом записані два спадкоємці: [PERSON] та [PERSON], які в рівних частках наділені правом власності на оспорювану квартиру, так як в зазначені законом терміни звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON]. Вважає, що саме під тиском старшої сестри [PERSON] батько звернувся до суду з даним позовом, будь-яких інших підстав з таким зверненням у нього немає. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Приватний нотаріус Долинського районного нотаріального округу Губа І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що укладення даного договору було добровільним, права дарувальника та обдаровуваного нею сторонам було роз'яснено, їх дієздатність перевірено. Спочатку сторонам надавався договір для ознайомлення, а згодом був особисто нею зачитаний, зокрема, що [PERSON] та [PERSON], усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, уклали договір про те, що дарувальник безоплатно передає у власність обдарованій, а обдарована приймає від дарувальника належну 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Окрім цього пояснила ,що [PERSON] звертався до неї у квітні 2014 року, вибачався та пояснював, що подарував квартиру молодшій дочці і таким чином обділив старшу. Крім того зазначила, що договір дарування посвідчила з дотриманням ЗУ «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в межах свого нотаріального округу,оскільки місто Долина відноситься до Долинського району, а тому не вказані в адресі обдаровуваної слова «Долинського району» не може слугувати причиною визнання його недійсним. При підписанні договору дарування частки квартири [PERSON] та [PERSON] стверджували, що його зміст їм зрозумілий, питань, які б залишились не з'ясованими для них, немає. Згідно заяви, підписаної у її присутності [PERSON] заявив, що особи, які могли б поставити питання про визнання за ними право власності на частку квартири (чи частку від частки), що дарується ним його дочці [PERSON], відсутні. А тому просила відмовити в задоволенні даного позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку що позовна заява не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 202, 717 ЦК України, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдарованого лише волевиявлення на прийняття дарунку. Правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що 29.09.2009 року між [PERSON] та його дочкою [PERSON] було укладено договір дарування , згідно з яким позивач подарував ,а відповідачка отримала в дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] Долинського району Івано-Франківської області. Зазначений договір частки квартири посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Губою І.В. та зареєстрований в реєстрі №910. 29.10.2009 року право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] Долинського району Івано-Франківської області було зареєстровано за № 28173671 на підставі спірного договору дарування. Після укладення договору дарування [PERSON]залишився проживати в цій квартирі ,зареєстрований в ній по теперішній час . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зіслався на те,що , відповідачка ввела його в оману,тому договір дарування слід визнати недійсним згідно ст.230 ЦК України,так як [PERSON] повідомила йому у 2009 році про необхідність звернення до нотаріуса щодо до оформлення спадщини після смерті його дружини померлої [INFO] року. Однак дані доводи судом не беруться до уваги та спростовуються світлокопіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 30.01.2001 року №Д-129 ,яке видане на ім»я [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. Даними довідки-характеристики Івано-Франківського ОБТІ №2102 від 29.12.2000 року ,яка видавалась позивачу для оформлення спадщини. З світлокопії витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.09.2009 року ,яке видане на підставі заяви [PERSON],вбачається що власниками квартири [ADDRESS] являються [PERSON].,та [PERSON] і кожному з яких належить по ? частці квартири за вказаною адресою. В примітці вказано ,що витяг виданий з метою відчуження, а не для оформлення спадщини ,як вказує позивач і за заявою [PERSON]відчужується ? частка квартири. Вказані докази свідчать про те,що позивач особисто звертався до нотаріуса по питанню оформлення спадщини в 2000-2001 роках. Із свідоцтв про право на спадщину за законом вбачається ,що прийняли та оформили своє право на спадкове майно померлої [PERSON] два спадкоємці позивач та відповідачка. Дочка позивача -[PERSON] не зверталась з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк у зв»язку з чим втратила право на спадкове майно. Судом не приймаються до уваги доводи позивача про те,що уклавши з відповідачкою договір дарування він не виконав волю дружини в частині поділу квартири порівну між дочками оскільки [PERSON], заповіту не складала і за життя не могла передбачити ,що [PERSON] не буде приймати спадщину після її смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229 ЦК України обставини, які мають істотне значення для визнання правочину таким, що вчинений під впливом обману, стосуються природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які істотно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до п.20 згаданої постанови правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України, договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Також не приймаються судом до уваги доводи позивача і його представників ,що [PERSON] вчинив правочин внаслідок обману,оскільки в п. п. 6 договору дарування підписаного особисто сторонами вказано,що вони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті,діючи добровільно ,за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного ,уклали договір про те,що Дарувальник безоплатно передає у власність Обдарованій ,а Обдарована приймає від Дарувальника належну ? частку квартири [ADDRESS]. Згідно п. 8 договору дарувальнику роз»яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру Одночасно нотаріусом роз'яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 229, 230, 231, 233 - 235, 717, 721, 727 ЦК України ст. 57, 65 СК України. На думку суду не заслуговують уваги доводи позивача про те,що він підписав договір дарування не читаючи його ,оскільки допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила,що батько [PERSON] був принциповим під час підписання будь-якого документу. В суді встановлено,що позивач особисто підписав договір дарування, отже сам його прочитав, таким чином [PERSON] був відомий зміст цього договору в день його укладення. Також є безпідставними посилання позивача на поганий слух і наданням представником позивача на підтвердження цього доказу, медичної карти амбулаторного хворого №4437 в якій вказано що позивач хворіє протягом 10-15 років ,слух втрачав поступово і захворювання пов»язує з перенесеним грипом і інсультом в 2011 року . Про поганий слух у [PERSON] суду також вказала свідок [PERSON] Дані докази судом не беруться до уваги, оскільки як зазначено в медичній карті амбулаторного хворого, позивач захворювання пов»язує з перенесеним грипом і інсультом в 2011 році, а оспорюваний договір було укладено в 2009 році. Окрім цього допитана свідок [PERSON] суду пояснила,що являється сусідкою позивача і в 2009 році говорила з ним як звичайно ,трошка голосніше,однак кричати не було потреби. Також на думку позивача договір дарування слід визнати недійсним в силу ст.229 ЦК України ,так як укладений він внаслідок помилки. Пояснив,що вважав,що укладає інший договір за яким дочка зобов»язана доглядати за ним та утримувати його. Окрім цього в судових дебатах представник позивача Тимчук С.І. зазначив,що в обґрунтування позовних вимог [PERSON]зазначив,що укладаючи даний договір насправді він мав на меті укладення заповіту, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров»я потребує стороннього догляду. Даючи в суді пояснення [PERSON],вказав,що він обділив старшу дочку [PERSON] уклавши договір дарування з [PERSON] та не виконав останню волю своєї дружини щодо поділу квартири порівну між двома дочками. Доводи представника позивача щодо помилки [PERSON] при укладенні договору дарування від 29.09.2009 року відносно природи даного правочину не підтверджені жодним доказом. Вказані доводи спростовуються поясненнями приватного нотаріуса Губа І.В. про роз»яснення прав та змісту договору позивачу при укладенні договору дарування ,яка пояснила що на прохання двох сторін був укладений договір дарування. Перед посвідченням договору дарування вона перевірила дієздатність сторін,встановила намір сторін укласти договір дарування частки квартири ,а не інший правочин. Роз»яснено правові наслідки договору дарування. До підписання договору сторонам надана можливість їм особисто прочитати текст договору,про що безпосередньо відображено в п.6 Договору дарування. Доводи [PERSON] та його представників про те,що договір дарування частки квартири №5 підписаний без ознайомлення з текстом та що позивач вказав,що підписує не договір дарування ,а інший правочин судом не беруться до уваги та спростовуються п.6 Договору дарування ,де зазначено,що він прочитаний особисто дарувальником. Окрім цього нотаріусом надано суду копію заяви [PERSON] від 29.09.2009 року в якій позивач вказує,що ? частка яка належить йому на праві особистої приватної власності дарується [PERSON] З п.6 Договору дарування вбачається ,що волевиявлення позивача на укладення договору дарування було добровільним і він усвідомлював ,що укладає договір дарування. Дарувальник та Обдарований в присутності нотаріуса ствердили,що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін,договір спрямований на реальне настання правових наслідків ,що обумовлені ним,їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі,договір не має характеру фіктивного чи удаваного правочину. В п.15 договору дарування засвідчується ,що нотаріус роз»яснив зміст ст..229,230 ЦК України (підстави для визнання правочинів недійсними),а також зміст статей 717,721,727 ЦК України (загальні положення про дарування) і сторони ствердили ,що зміст договору дарування ,а також зміст зазначених в п.15 договору статей зрозумілий,питань які залишились би не з»ясованими для них ,не має. Окрім цього представник позивача Тимчук С.І. в судовому засіданні вказав як на підставу недійсності договору дарування те, що нотаріус при написанні адреси [PERSON] у оспорюваному договорі не зазначила «Долинський район» та нотаріс здійснила дану нотаріальну дію за межами свого нотаріального округу. Однак дані доводи судом не беруться до уваги,оскільки [PERSON] та його представники письмової заяви як це передбачено ст.31 ЦПК України у якій змінили предмет і підставу позову до суду до початку розгляду справи по суті не надавали . Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб ,поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Також позивач зазначає що мала місце неточність номера квартири під час реєстрації. В суді встановлено,що сторони зареєстровані в квартирі №5. З даних світлокопії свідоцтва про право власності б/н від 04.12.1992 року вбачається,що в ньому є виправлення номера квартири з №6 на №5 . Виправлення засвідчене підписом голови виконкому Долинської міської ради та печаткою з відміткою «виправленому на кв.№5 вірити». У всіх правовстановлюючих документах, які видавались на підставі посвідчених нотаріусом угод,оформлення спадщини щодо вказаної квартири,адреса цієї квартири вказана під №5. Допущена помилка під час реєстрації (прописки)в квартирі не може впливати на дійсність правочину. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що [PERSON] його з квартири не виганяла,однак є ще друга дочка і тим самим спростував доводи представників позивача про те,що відповідачка ніби-то виганяла батька з квартири. Таким чином суд приходить до висновку, що будь-якого умислу в діях відповідачки, істотність значення обставин ,щодо яких вона ввела в оману позивача у [PERSON] при укладенні договору дарування не було , тому обставини наявності умислу у відповідачки на обман при укладенні договору дарування є надуманими і не доведені. Воєвиявлення [PERSON]було вільним і відповідало його внутрішній волі щодо правової природи та змісту правочину. На підставі викладеного та ст. ст. 229,230,626, 717,721,727 ЦК України ,

Outcome: dismissed