Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить припинити стягувати з нього аліменти щодо його дітей та провести перерахунок заборгованості. Свої вимоги мотивує наступним. Відповідно до рішення комісії захисту прав дитини Сокальської РДА №136 від 11.12.2018р. «Про визначення місця проживання дитини» та розпорядження Сокальської РДА №827 від 20.12.2018р. їх спільна з відповідачкою дочка [PERSON] , [INFO] проживає з позивачем з 07.09.2018р. та перебуває на його утриманні. Відповідач [PERSON] надала у заяву, в якій просила продовжувати нарахування аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] . Позивач надав суду заяву в якій просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибула. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21.05.2012р. з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини від всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 26.04.2012р. і до досягнення дітьми повноліття. Згідно рішення комісії захисту прав дитини Сокальської РДА №136 від 11.12.2018р. «Про визначення місця проживання дитини» та розпорядження Сокальської РДА №827 від 20.12.2018р. визначено місце проживання спільної дочки сторін [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністратив-ні заходи. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України, заява № 2091/13, зауважено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( параграф 76 ). Аналіз наведених норм права, зокрема, й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків ( HUNT v. UKRAI-NE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року ). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до пункту сімнадцятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Тобто, за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Як убачається із матеріалів справи, визнається сторонами у справі, дитина - дочка [PERSON] , [INFO] проживає разом разом з батьком - [PERSON] в [ADDRESS] . З урахуванням віку дитини - 16 років, вона має право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Крім того, суттєвим у даному випадку є і те, що рішенням комісії захисту прав дитини Сокальської РДА №136 від 11.12.2018р. та розпорядженням Сокальської РДА №827 від 20.12.2018р. місце проживання дитини визначене з батьком [PERSON] це рішення та розпорядження ніким не оспорюються. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Оскільки спільна дочка сторін [PERSON] , [INFO] досить тривалий час проживає з батьком, а не з матір`ю, на користь якої стягнуті аліменти на утримання доньки, місце проживання дитини визначене разом із батьком [PERSON] , сплата останнім аліментів на користь відповідачки на її утримання дитини в силу вимог статті 181 СК України та статті 273 ЦПК України підлягає припиненню. Разом з цим, інша спільна дочка сторін [PERSON] , [INFO] і надалі проживає з матір`ю - [PERSON] в [ADDRESS] , а не з батьком, на користь якої стягнуті аліменти, то такі слід і надалі стягувати із батька [PERSON] на користь відповідачки на утримання дитини. Таким чином, суд дійшов до висновку, що слід припинити стягнення аліментів згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 травня 2012 року в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , з дня набрання даним судовим рішенням законної сили. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини першої та шостої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 5 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підтвердження позовної вимоги про проведення перерахунку заборгованості позивачем [PERSON] не надано та судом не здобуто доказів на підтвердження суми заборгованості по сплаті аліментів Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом . Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Отже, суд дійшов до висновку, що у задоленні позовної вимоги про проведення перерахунку заборгованості слід відмовити. Судовий збір слід покласти на сторони пропорційно, оскільки позовні вимоги задоволено частково.

Outcome: partial