Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа ОСББ «Замок на Паньківській» про визнання приміщення площею 52,6 кв.м. допоміжним та зобов'язання вчинити дії. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, посилався на те, що набув права власності на спірне приміщення з моменту набуття у власність ним квартири [ADDRESS] на підставі судового рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.12.2003 року. Вважає, що спірне приміщення загальною площею 52,6 кв.м., яке знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку [ADDRESS] належить до категорії допоміжних, оскільки за своїм цільовим призначенням завжди слугувало для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку [ADDRESS]. Після створення власниками квартир багатоквартирного будинку по [ADDRESS] та реєстрації 16.06.2006 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок на Паньківській», останнім за актом приймання-передачі було прийнято на баланс житловий комплекс за вказаною адресою, в тому числі разом із спірним приміщенням. Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 382 ЦК України, п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (від 19.06.1992 р.), ст.ст. 1,19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (від 29.11.2001 р.) позивач зазначає, що йому належить спірне приміщення на праві спільної сумісної власності, яке набуте ним одночасно з набуттям права власності (приватизації) ним на квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим йому належить право володіння, розпорядження та користування спірним приміщенням в межах, встановлених законом. Проте, в подальшому відбулось вибуття спірного приміщення з власності позивача поза його волею, оскільки заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2007 р. власником спірного приміщення визнано [PERSON] Станом на даний час спірним приміщенням володіє [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, а фактичне користування здійснює [PERSON] та [PERSON] спільно, що порушує право позивача на користування спірним приміщенням, як допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку. З огляду на викладене, позивач вважає, що вибуття поза його волею спірного приміщення, порушує його право, як співвласника спірного приміщення, на користування ним як допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку. Представник відповідача [PERSON] не визнала позовні вимоги та заперечувала проти їх задоволення, зазначивши, що спірне приміщення ніколи не мало статусу допоміжного приміщення, вказане нежитлове приміщення завжди було і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, що підтверджується договором купівлі-продажу, а позивач ніколи не був власником спірного приміщення, тому його права жодним чином не порушені. Представник відповідача [PERSON] також не визнав позовні вимоги та заперечував про їх задоволення, посилаючись на те, що єдиним законним власником спірного приміщення на сьогоднішній день є [PERSON], який набув права власності на вказане приміщення на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 03.10.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зі змісту якого вбачається що спірне приміщення є нежитловим, а вимога позивача про виселення є незаконною. Представник третьої особи ОСББ «Замок на Паньківській» позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на їх обґрунтованість, а також те, що приміщення № 12 загальною площею 52,6 кв. м., що розташоване в лівій частині першого поверху будинок [ADDRESS] і є тим самим спірним приміщенням, що в предметі договорів купівлі-продажу визначено під № 13 загальною площею 58,9 кв.м., оскільки згідно з проектними даними будинку приміщення № 13 - це коридор площею 18,2 кв.м., який не може бути предметом договорів купівлі-продажу. Іншого приміщення на першому поверсі в лівій частині вказаного будинку, площею 52,6 кв.м. не має. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 29.12.2003 року на підставі рішення Голосіївського районного суду позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 218 кв.м. 16.06.2006 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією було зареєстровано Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок на Паньківській», створене власниками квартир багатоквартирного будинку по [ADDRESS]. 03 липня 2006 року згідно з Актом приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу Закритого акціонерного товариства «Д.С.Інвестмент» на баланс ОСББ «Замок на Паньківській» прийнято житловий комплекс за адресою: будинок [ADDRESS]. Даним Актом приймання передачі від 03.07.2006 року разом із житловим комплексом ОСББ «Замок на Паньківській» була передана технічна документація. Як вбачається із матеріалів справи, 29.11.2007 року на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва № 2-5768/07 за [PERSON] визнано право власності на спірне приміщення (первісна площа 61,5 кв. м., яка в подальшому на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 25.04.2008 р. змінена до 52,6 кв.м.). В подальшому між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірного приміщення, цільове призначення якого було визначено як нежитлове. 02.11.2010 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М. за реєстровим № 1345, право власності на спірне приміщення набула [PERSON] 20.08.2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. за реєстровим № 9183, право власності на спірне приміщення набув [PERSON] 03.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суляєвою А.Р. за реєстровим № 2054, право власності на спірне приміщення набув [PERSON] Оскільки предметом розгляду даної цивільної справи є визнання приміщення, що знаходиться в лівій частині першого поверху будинку [ADDRESS], загальною площею 52,6 кв.м. допоміжним, а також зважаючи на те, що для всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів у даній цивільній справі необхідні спеціальні знання, судом відповідно до ухвали від 22.01.2014 р. була призначена будівельно-технічна експертиза. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи ТОВ «Київського бюро судових експертиз та досліджень «Константа» № SE/01/1404-05 від 17.07.2014 року експерт встановив, що через приміщення загальною площею 52,6 кв.м., яке знаходиться в крайній лівій частині першого поверху будинку [ADDRESS] прокладені інженерні мережі, які забезпечують експлуатацію частини житлового будинку, а отже за всіма ознаками вказане приміщення № 12 є допоміжним, як згідно з вимогами нормативно-правових документів, так і за прийнятим проектним рішенням. Враховуючи вказане експерт прийшов до висновку, що приміщення загальною площею 52,6 кв.м., яке знаходиться в крайній лівій частині першого поверху будинку [ADDRESS] згідно з документальними даними є допоміжним приміщенням. Встановити станом на час складання висновку за даними візуального обстеження чи являється дане приміщення допоміжним не вбачається за можливе у зв'язку з ненаданням доступу до нього. В ході проведення допиту експерта в судовому засіданні останній підтвердив свій висновок від 17.07.2014 року № SE/01/1404-05, пояснивши, що виходив з тих вихідних даних, що були наявні та містилися в матеріалах справи, в тому числі копії робочої документації та листа відповіді ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Технопроект» № IV.6 від 30.12.2013, зі змісту якого вбачається, що останнє виступало генпроектувальником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Згідно з наданою ТОВ «НВП «Технопроект» робочоїю документацією призначення досліджуваного приміщення визначено, як «Технічне приміщення», будь-яких змін в робочу документацію генпроектувальником не вносилось. У зв'язку з чим експертом було зазначено, що для встановлення цільового призначення вищевказаного приміщення йому було достатньо наявних в матеріалах даної цивільної справи документів. Враховуючи викладене, оцінюючи в сукупності висновок будівельно-технічної експертизи № SE/01/1404-05 від 17.07.2014 року з іншими письмовими доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи, беручи до уваги обґрунтованість відповідей експерта, наданих в ході його допиту в судовому засіданні, зважаючи на те, що при наданні зазначеного висновку експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, суд приходить до висновку про належність і обґрунтованість зазначеного висновку, як доказу у справі. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України (в редакції від 23.02.2006 р.) власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 р., № 4-рп/2004 допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України). Аналогічна позиція викладена у рішенні КСУ від 09.11.2011 № 14-рп/2011. Згідно зі ст.ст. 1, 19 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001 р. та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом № 76 Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 р. - допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. До допоміжних приміщень жилого будинку відносяться сходові клітини, вестибюлі, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, горища та сміттєкамери та інші технічні приміщення. Відповідно до цього Закону співвласники допоміжних приміщень мають право розпоряджатися ними в межах, встановлених зазначеним Законом та цивільним законодавством. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників (ч.2, ч.3 ст. 369 ЦК України). Таким чином, оцінюючи докази по справі, суд приходить до висновку, що спірне приміщення загальною площею 52,6 кв.м., яке знаходиться в крайній лівій частині першого поверху будинку [ADDRESS] є допоміжним приміщенням, яке належать на праві спільної сумісної власності усім мешканцям будинку [ADDRESS], право власності яких в розумінні ст. 41 Конституції України є непорушним. З моменту встановлення того факту, що спірне приміщення є допоміжним, у позивача виникають всі права співвласника приміщення, що передбачені ст.ст. 319, 382 ЦК України. Суд критично ставиться до позиції відповідачів про те, що спірне приміщення ніколи не мало статусу допоміжного приміщення, оскільки воно є самостійним об'єктом цивільно правових відносин, що підтверджується договором купівлі-продажу спірного приміщення від 03.20.2014 року, на підставі якого [PERSON] є законним власником даного приміщення. З матеріалів справи також вбачається, що 08.10.2012 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 2601/18009/12, постановленою за результатами розгляду заяви прокурора Голосіївського району м. Києва про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заочне рішення Голосіївського райсуду м. Києва від 29.11.2007 року у справі за позовом [PERSON] до ЗАТ «Д.С.Інвестмент», третя особа: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання права власності на об'єкт інвестування скасовано за нововиявленими обставинами. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.10.2012 року провадження у даній справі закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Ухвалою Голосіївського районного суду від 08.10.2012 року, постановленою за результатами розгляду заяви прокурора про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, встановлено, що [PERSON] з позовними вимогами про визнання права власності на приміщення загальною площею 52,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] не звертався, оскільки ніяких приміщень у м. Києві не купував та не здійснював інвестування в будівництво. Також, ухвалою суду встановлено, що [PERSON] не підписував нотаріальну довіреність від 19.06.2007 року, на підставі якої невстановлена особа подала до Голосіївського районного суду м. Києва позовну заяву від його імені про визнання права власності на спірні приміщення. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2013 року у справі № 2/2601/23829/12 було скасовано ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2012 року. Провадження у справі за заявою прокурора Голосіївського районну у м. Києві від 29 листопада 2007 року у справі за позовом [PERSON] до ЗАТ «Д.С.Інвестмент», Київського міського бюро технічної інвентаризації про визнання права власності закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільний і кримінальних справі від 03.07.2013 року, якою скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.02.2013 року, скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва 29.11.2007 року у справі за позовом [PERSON] до ЗАТ «Д.С.Інвестмент», третя особа: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання права власності на об'єкт інвестування, провадження у справі закрито. Таким чином, вбачається, що правовстановлюючий документ, на підставі якого [PERSON] набув у власність спірне майно і на підставі якого було визначено функціональне призначення спірного приміщення не може бути прийнято судом до уваги як належний доказ визначення функціонального призначення приміщення у встановлений законом спосіб, оскільки рішення на підставі якого [PERSON] набув право власності на спірне приміщення скасовано, а справу закрито. Оцінюючи за змістом вищевказані судові рішення, суд вважає доведеною позицію позивача, про те, що вибуття спірного приміщення з власності останнього відбулось поза його волею на підставі рішення суду та не з вини позивача. Отже, єдиним доказом, який підтверджує призначення спірного приміщення є робочий проект реконструкції будинку в [ADDRESS], оскільки всі подальші зміни функціонального призначення приміщення, що відбувались під час визнання права власності за [PERSON] та подальшим відчуженням приміщення зроблені безпідставно, так як правовстановлюючий документ є таким, що скасований з підстав фальсифікації процесуальних дій від імені [PERSON] Одночасно, відповідачами не надано будь-яких доказів, які свідчать про те, що під час набуття відповідачами у власність спірного приміщення, представниками БТІ було проведено інвентаризацію із визначенням наявності або відсутності інженерних мереж, які і є ти самим основним критерієм визначення функціонального призначення приміщення. Діюче не момент відчуження [PERSON] спірного приміщення законодавство вимагало надання довідки-характеристики БТІ. Згідно з вимогами Інструкції про порядок видачі довідок-характеристик на об'єкти нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб та зареєстровані в бюро технічної інвентаризації, затвердженої Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству від 30 квітня 1996 р. № 35, видачі такої довідки передує проведення інвентаризації об'єкту. Відповідно до п. 3.1. ст. 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127 встановлено, що під час виконання технічної інвентаризації необхідно дотримуватися такої черговості робіт: вивчення документів, що стосуються інвентаризації; виконання обстеження, обмірів, складення схематичних креслень земельних ділянок, будинків, допоміжних будівель та споруд. У процесі обстеження та оцінки технічного стану будівників слід керуватися єдиним класифікатором будинків за їх класністю. Залежно від якості житла та наявного інженерного обладнання наказом Держбуду України від 30.09.98 № 215 затверджено Єдиний класифікатор житлових будинків, яким установлено шість класів будинків. Видані довідки-характеристики, на підставі яких в договорах купівлі-продажу спірного приміщення призначення приміщення визначено як «нежитлове» не можуть об'єктивно містити даних щодо дійсного функціонального призначення спірного приміщення. Отже, дані зазначені в договорах, на підставі яких відбувався перехід права власності на спірні приміщення, щодо функціонального призначення приміщення не гуртується на об'єктивних, достовірних та законних підставах. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2007 р., яке було скасоване, укладені в подальшому договори купівлі-продажу спірного приміщення та дані БТІ, самі по собі не можуть мати правового значення, так як не підтверджують зміну в установленому порядку функціонального призначення спірного приміщення з моменту його проектування. Правом власності, відповідно до ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно з положеннями ст. 319 ЦК України, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Норма, ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно з якою право на витребування майна у добросовісного набувача виникає у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої вини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-95цс-13. Оскільки всі власники квартир в багатоквартирному будинку є співвласниками допоміжних приміщень, то відповідно, окремо один співвласник не може звертатись з віндикаційним позовом про витребування допоміжного приміщення на свою користь, оскільки це буде порушенням прав інших співвласників. Виходячи з правомочності права власності, яка закріплена у ст. 41 Конституції України право користування є складовою права власності. Відтак кожен співвласник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю у встановленому законом порядку, тобто в даному випадку спосіб захисту у вигляді усунення перешкод в користуванні майном окремого співвласника є єдино правильно обраним способом захисту, оскільки віндикація в даному випадку порушить права інших співвласників. Згідно з вказаними нормами право позивача на визнання за ним права користування спірним майном (як складової права власності), а також права вимагати його звільнення базується на абсолютному праві власності, яке не втрачається із незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом у володіння інших осіб. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі 6-1168цс15 від 02.09.2015 р. встановлено, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Приймаючи до уваги, що порушення права позивача полягає у відсутності можливості користування допоміжним приміщенням, єдиним способом захисту права, який не порушує права інших осіб, є вимога, яка може реально забезпечити відновлення порушеного права позивача - усунення перешкод в користуванні. Статтею 319 ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном. Враховуючи той факт, що позивач набув права власності на спірне приміщення з моменту набуття у власність ним квартири [ADDRESS] на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва, встановлення судом його функціонального призначення як допоміжного приміщення, що вибуло з власності позивача поза його волею та не з вини останнього на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, то вказаний у позовній заяві спосіб захисту права через заявлення вимоги про усунення перешкод в користування шляхом виселення, є таким що не суперечить положенням ст.ст. 16, 388 ЦК України. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Позовна вимога до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні допоміжним приміщенням задоволенню не підлягає, оскільки в ході розгляду справи було з'ясовано, що допоміжне приміщення було відчужено відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суляєвою А.Р. за реєстровим № 2054, [PERSON] Враховуючи наведене,

Outcome: partial