Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду з позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося, припинили сімейні відносини та мають різні погляди на сімейне спільне життя. Збереження шлюбу з відповідачем вважає неможливим. В зв'язку з вищевикладеним просить шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу дитина буде мешкати разом з Відповідачем. 05.02.2019 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва, після отримання відповіді з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА про зареєстроване місце проживання відповідача - відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання на 11.03.2019 року. Позивач в підготовчому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові. Вказував на те, що з січня 2019 року не проживає з Відповідачем по справі. Вважає не можливим примирення та збереження сімї, у зв'язку з чим просив не надавати строк на примирення. Відповідач в підготовчому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що подала суду письмову заяву, яка долучена до матеріалів справи. Вказувала на те, що з січня 2019 року вона та Позивач мешкають окремо та між ними припинені будь-які шлюбні стосунки. Просила не надавати строк на примирення, оскільки не вбачає в цьому жодної необхідності. Суд, вислухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони зареєстрували шлюб 07.08.2010 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за №908, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.4). Від вказаного шлюбу сторони по справі мають дитину: [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.5). Як вбачається з поданої позовної заяви, яка не заперечується відповідачем сімейне життя не склалося. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв'язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Судові витрати, згідно ст. 141 ЦПК підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. Разом з тим, згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки Відповідач визнала позов під час підготовчого засідання до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що Позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384,20 грн. Одночасно, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача 50% відсотків сплаченого судового збору, що становить 384,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved