Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивач в січні 2017 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про виселення, провадження у якій було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Марченко Н.Ю. від 18.01.2017 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач уклав з Банком кредитний договір. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та Відповідачем було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (предмет іпотеки). 12.12.2011 року Банк відступив Позивачу відповідно до Договору факторингу та Договору про відступлення прав за договором іпотеки свої права вимоги до Відповідача за зобов`язаннями по Кредитному та Іпотечному договорам. Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. п.5 Іпотечного договору містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. У зв`язку з грубим порушенням Відповідачем умов Кредитного договору, зокрема, неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, Позивач в позасудовому порядку врегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами Іпотечного договору та Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 03.08.2015 року Позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачем у відповідності до чинного законодавства було направлено на адресу відповідача вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення протягом місяця з дня отримання даної вимоги. Вищезазначена вимога була отримана відповідачем особисто 21.10.2016 року. Проте, зі спливом місяця з моменту отримання вимоги відповідач не звільнив майно, що належить позивачу. Оскільки майно було придбане відповідачем за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення, отже обов`язок надати відповідачу інше постійне жиле приміщення відсутній. 06.12.2016 року позивачем, як законним власником, була здійснена спроба потрапити у власне майно, однак було виявлено, що в ньому незаконно проживає відповідач [PERSON] . Відповідно до акту обстеження майна від 06.12.2016 року майно знаходиться у житловому стані, немає жодних видимих пошкоджень, а відповідно до акту обстеження майна від 13.12.2016 року стан цього ж майна встановити не можна, не надано доступу до лічильника газу, води, електричної енергії, внаслідок чого неможливо встановити їх справність та використання відповідно до норм. Станом на час подання позовної заяви відповідач добровільно не звільнив майно, а також перешкоджає позивачу у вільному доступі до нього. Внаслідок незаконних дій відповідача, позивач фактично позбавлений можливості користуватися своїм майном. Просили суд виселити з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] громадянина [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) . На підставі Розпорядження №16 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу справи» від 13 березня 2017 року, справа була після повторного автоматичного розподілу передана для розгляду по суті судді Волошину Є.В., ухвалою якого від 14 березня 2017 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2017 року в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги було залучено Дніпровську міську раду, Службу у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. [PERSON] 18 червня 2018 року подала до суду зустрічний позов, в якому вказала, що 16 листопада 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11252919000. З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 16 листопада 2007 року між Позивачем та АКБ «УкрСиббанк» був укладений Договір іпотеки, згідно умов котрого в іпотеку було передане належне їй майно. А саме квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зі слів представника ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями позивача по Кредитному договору та Договору іпотеки. Проте документи щодо передачі прав їй не надавалися. ТОВ «Кей-Колект» прийняв рішення від 10.05.2015 року індексний номер №23350614 про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Колект». Відповідне рішення було зареєстровано ТОВ «Кей-Колект», як державним реєстратором, приватним нотаріусом міського нотаріального округу. Позивач вважає, що реєстрація права власності відбулася з порушенням встановлених правил та процедур. Просила суд: визнати рішення приватного нотаріуса Суперфін Бориса Михайловича 10.05.2015 р. індексний номер 23350614 про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Кей-Коллект» - незаконним та скасувати. 17.09.2018 року від ТОВ «Кей-Колект» надійшло заперечення щодо прийняття зустрічного позову. Вказали, що з вимог зустрічної позовної заяви вбачається, що позивач не заявляє жодних вимог майнового характеру, які б були б первинними по відношенню до вимог скасування держаної реєстрації. Тобто за зустрічним позовом спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. Вважають, що ТОВ «Кей-Колект» є неналежним відповідачем за зустрічним позовом, оскільки ТОВ «Кей-Колект» не виносило оскаржуваного рішення та не порушувало прав позивача за зустрічним позовом. Також 04.12.2018 року представником ТОВ «Кей-Колект» до суду подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача за зустрічним позовом. Просили суд в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] призначеного на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2018 року справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 жовтня 2018 року призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30.01.2019 року до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання рішення про перереєстрацію права власності незаконним та зобов`язання вчинити певні дії. Вказала, що перереєстрація права власності на ТОВ «Кей-Колект» квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є незаконною та підлягає скасуванню, так як перереєстрація права власності відбулася без згоди позивача що суперечить чинному законодавству України. Квартира є єдиним місцем проживання позивача, та іншого житла позивач не має, площа квартири не перевищує 140,0 кв.м. Просила суд скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», код ЄДРПОУ:37825968, індексний номер реєстрації №23350614, що була здійснена на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфін Бориса Михайловича від 10.05.2015 р. 25.04.2019 року від ТОВ «Кей-Колект» до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву. Вказали, що ТОВ «Кей-Колект» не погоджується із уточненою зустрічною позовною заявою, оскільки на спірні правовідносини не розповсюджується норма Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, позивачем за зустрічним позовом заявлено вимогу: скасування державної реєстрації права власності. Вважають, що дані вимоги не можуть бути виконані як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів, оскільки чинним цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту, як скасування державної реєстрації права власності. [PERSON] є боржником, який не виконав своїх обов`язків перед ТОВ «Кей-Колект», оскаржує державну реєстрацію задля технічного відновлення свого права власності та позбавлення такого права у ТОВ «Кей-Колект», зловживає своїм правом на звернення до суду, хоча його право фактично не було порушене. В той час як ухвалення рішення судом першої інстанції напряму порушує права ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержателя і кредитора. Просили в позові відмовити. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, відповідно до заяви просив суд розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги за первісним позовом підтримав з наведених в позові підстав та просив суд позов задовольнити. В задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмови з підстав наведених в відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Відповідно до заяви від 16.12.2019 року просила суд розглядати справу без її участі, в задоволенні позовних вимог ПАТ «Кей-Колект» відмовити в повному обсязі. Позовні вимоги, які викладені в зустрічній уточненій позовній заяві підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви просив суд розглядати справу без участі представника та ухвалити рішення в інтересах дитини. Представники третіх осіб: Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович у судове засідання не з`явився, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги за первісним позовом такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк`та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 11252919000/1, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., зареєстрованим в реєстрі № 4239. Іпотечний договір був укладений в забезпечення виконання: Кредитного договору №1 - Договору про надання споживчого кредиту №11252919000 від 16.11.2007 року укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, в забезпечення виконання грошових зобов`язань за яким укладається даний Договір. Зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих в порядку та на умовах відповідно до Кредитного договору, кредитних коштів у сумі 90800,00 дол. США., що на день укладання Кредитного договору 1 складало 458540,00 грн. Зобов`язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором в термін до 13 листопада 2037 р. Кредитного договору №2 - Договір про надання споживчого кредиту №11253158000 від 16.11.2007 р., укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем в забезпечення виконання грошових зобов`язань за яким укладається даний Договір. Зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих, в повному порядку та на умовах відповідно до кредитного договору 2, кредитних коштів у сумі 7418,36 дол. США. Зобов`язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором 2 в термін до 13 листопада 2037 р. Кредитного договору №3 - Договір про надання споживчого кредиту №11253158000 від 16.11.2007 р., укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем в забезпечення виконання грошових зобов`язань за яким укладається даний Договір. Зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих, в повному порядку та на умовах відповідно до кредитного договору 3, кредитних коштів у сумі 3190,00 грн. Зобов`язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором 3 в термін до 13 листопада 2037 р. Відповідно до п.1.1 Договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та є власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., 16.11.2007 року за р.№4234. Також внесено запис про реєстрацію правочину в Державний реєстр правочинів за реєстраційним номером 2497744. Предмет іпотеки складається з: 1, 2, 3 - житлові, 4 - кухня, 5- вбиральня, 6 - ванна кімната, 7-коридор, 8 - комора. Загальна площа Предмета Іпотеки становить 62,8 кв.м. Згідно з п.1.2 ринкова вартість предмету іпотеки, згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності становить: 510730,00 грн. Відповідно до п.5.1Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. П.5.2 Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеки» ( п.5.2.1); Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеки» ( п.5.2.2). Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки ( п.5.3). Відповідно до договору факторингу №1 та Договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12.12.2011 року укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за зобов`язаннями по Кредитному та Іпотечному договорам. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 65970728 від 16.08.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» є власником квартири [ADDRESS] . Державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Борис Михайлович, дата реєстрації 03.08.2015 року. Номер запису про право власності 10650451. Підстава виникнення права власності договір іпотеки, серія та номер: 4239, виданий 16.11.2007 року, видавник: ПН Дніпропетровського МНО Анісімов В.Е. Підстава внесеня запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 23350614 від 03.08.2015 року, 12:27:27, приватний нотаріус Суперфін Борис Михайлович, Київський міський нотаріальний округ. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи визначені у ч.2 ст.16 ЦК України, в якій крім іншого зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, за змістом даних норм власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором. Щодо набуття права вимоги ТОВ «Кей-Колект» то суд виходить з наступного. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (стаття 1078 ЦК України). Судом встановлено, що 12 грудня 2011 р. ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу набуло права вимоги за договором іпотеки № 11252919000/1 від 16.11.2007 року. Зазначений договір не оспорений у судовому порядку та не визнаний недійсним. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб, видано Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Янтарна 73» № [NUMBER] , в квартирі зареєстрована [PERSON] ( т. 1 а.с. 127). ТОВ «Кей-Колект» 26.08.2016 року направлено на адресу відповідача [PERSON] вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення протягом місяця з дня дотримання вимоги (т.1 а.с.31). Вищевказана вимога отримана [PERSON] особисто 21.10.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( т.1 а.с.34,35). Ст.1 Протоколу 1 Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогамист. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджаннясвоїммайном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Зі змісту зазначених норм можна зробити висновок, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо посилання відповідача [PERSON] на неможливість примусового стягнення (відчуження) майна без згоди власника нерухомого майна, у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» то суд доходить наступного. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності відсутнє інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову. Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то наведені доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки положення цього Закону унеможливлюють вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Враховуючи вищевикладене, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та у ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР процедури (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц). У матеріалах справи наявні докази того, що ТОВ «Кей-Колект» у порядку, встановленому ст. 40 Закону України «Про іпотеку» було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення (квартири) протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зареєстрована не в спірній квартирі, а за адресою [ADDRESS] ( т.1 а.с.53), що підтверджується інформацією з адресно довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області, її малолітня донька [PERSON] , [INFO] в спірній квартирі не зареєстрована, суду не надано жодних доказів які б спростовували дане твердження. Відповідно до акту обстеження майна, складено представниками ТОВ «Кей-Колект» від 06.12.2016 року, у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] . Відповідно до норм ч. 1 та ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Сторонами по справі суду не надано доказів щодо проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] в спірній квартирі та те, що дана квартира є єдиним місцем проживання малолітньої. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, придбана за кредитні кошти в іноземній валюті тому наявні правових підстав для виселення відповідача без надання іншого житла. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно суд виходить з наступного. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, то суд виходить з того, що спір між сторонами виник з приводу порушення права власності на квартиру внаслідок дій з реєстрації такого права за ТОВ «Кей-Колект». Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №520/17304/15-ц (провадження №14-94цс19), у своїй постанові від 27 березня 2019 року, зазначила про те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у реєстр, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (позиція Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16). Тому для захисту права власності на квартиру позивач вірно звернувся з позовом до відповідача ТОВ «Кей-Колект», тобто особи, за зверненням якої зареєстроване право власності. Під час розгляду справи представник ТОВ «Кей-Колект» подав заяву про застосування позовної давності відносно позовних вимог за зустрічним позовом. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про факт обізнаності позивача за зустрічним позовом про набуття 03.08.2015 року ТОВ «Кей-Колект» у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку», право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» свідчить отримання нею 20.10.2016 року вимоги ТОВ «Кей-Колект» про виселення та проведення перевірки майна 06.12.2016 року. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом 18 червня 2018 року, в межах строку якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а тому суд не вбачає законих підстав для застосування строку позовної давності. Однак заявлені позовні вимоги позивачем за зустрічним позовом жодним чином не доведені , так заявляючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було здійснено на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфін Бориса Михайловича від 10.05.2015 р., індексний номер реєстрації №23350614 зазначеного рішення позивач суду не надав. Отже, виходячи із вищевикладеного та беручи до уваги докази надані сторонами по справі, так спірна квартира придбана [PERSON] за рахунок кредиту ПАТ «УкрСиббанк», повернення якого забезпечено іпотекою та ТОВ «Кей-Колект» набув право власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку» тобто шляхом позасудового врегулювання, отже ТОВ «Кей-Колект» є законним набувачем, чиє право власності підлягало державній реєстрації, предметом позовних вимог за основним позовом є виселення, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення зустрічної позовної заяви з підстав його необґрунтованості та доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача за основним позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в розмірі 1378 грн. 00 коп. за первісним позовом на користь позивача, судові витрати позивачу за зустрічним позовом не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved