Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0.0994 га, укладеного 09.08.2012 р. між [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу [PERSON] та скасування його державної реєстрації. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є власником земельної ділянки в с.Поляниця Яремчанської міської ради. Рішенням Поляницької сільської ради позивачу надано дозвіл на будівництво готельно-ресторанного комплексу. В зв'язку з тим, що заплановане позивачем будівництво виходило за межі належної йому земельної ділянки, він звернувся до власника суміжної земельної ділянки відповідача [PERSON] про продаж ділянки позивачу. Відповідач [PERSON] з пропозицією погодився і позивач передав йому 40 000 грн. завдатку. Позивач виготовив проектно-технічну документацію і 23.11.2010 р. одержав дозвіл на виконання будівельних робіт. Будівництво він завершив у 2011 р. 23.08.2012 р. позивач одержав свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зареєстрував його. Після цього позивач звернувся до відповідача [PERSON] про переоформлення належної йому земельної ділянки. Але цей відповідач почав уникати зустрічі. Позивач вважає, що в договорі дарування зафіксовано не всі фактичні обставини та умови дарування земельної ділянки. На тій земельній ділянці наявні забудови за згодою власника на час її дарування. Вказана обставина є обтяжуючою, але в договорі дарування не вказано подальшу долю споруд після відчуження земельної ділянки. Про це відповідачі достовірно знали і це є суттєвим порушенням договору дарування та підставою визнання його недійсним. В договорі дарування обов'язково повинно було вказано про наявність будівель і споруд на земельній ділянці та їх доля. Оспорюваний договір суперечить також вимогам ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, згідно з якими до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений. На час дарування земельної ділянки на ній було розміщено частину будівлі готелю та дві альтанки, які належать позивачу на праві власності, а ділянка за цільовим призначенням відведена для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, тому перехід права власності на земельну ділянку до відповідача суперечить названим нормам закону. Позивач просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладеного 09.08.2012 р. між [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу [PERSON] та скасувати його державну реєстрацію. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Представник ствердив, що договір суперфіції на земельну ділянку, відносно якої позивач оспорює договір дарування, не укладався. Представник позивача просить задоволити позов. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. Представники вважають заявлений позов безпідставним і просять відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов визнав. В своїх письмових поясненнях представник вказав, що на суміжній з належною відповідачу [PERSON] земельною ділянкою здійснювалося будівництво ресторанно-готельного комплексу. Відповідач вважав, що позивач і відповідач [PERSON] будівництво здійснюють спільно, постільки вони є родичами і він бачив їх кілька разів на будівництві. На початку будівництва позивач [PERSON] запропонував відчужити йому частину належної відповідачу [PERSON] земельної ділянки., яка межує з ділянкою, на якій він здійснює будівництво. Відповідач дозволив [PERSON] будівництво на своїй земельній ділянці і отримав 40 000 грн. попередньої оплати. По завершенню виконання будівельних робіт на сусідній ділянці до відповідача звернувся [PERSON] з приводу відчуження земельної ділянки. Будучи впевненим, що [PERSON] працює спільно з [PERSON], [PERSON] вважав, що це є виконання тієї домовленості, про яку була домовленість з [PERSON] [PERSON] також запевнив відповідача, що земельна ділянка, на якій зведено готельно-ресторанний комплекс, належить йому. 9 серпня 2012 р. відповідач відчужив земельну ділянку [PERSON] шляхом укладення договору дарування. Представник просить задоволити позов. Суд заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Записами в договорі дарування (а.с.61), який пройшов державну реєстрацію (а.с.113), встановлено, що відповідач [PERSON] подарував належну йому земельну ділянку площею 0.0994 га, розташовану в урочищі Вишні с.Поляниця, [PERSON] Позивач оспорює названий правочин з тих підстав, що на подарованій земельній ділянці знаходяться належні позивачу будівлі і споруди, про що знали сторони правочину. Він вважає, що названа обставина є обтяжуючою, яка обов'язково повинна була бути вказана в договорі дарування, а також доля таких будівель. Проте такі твердження позивача не ґрунтуються на вимогах закону і є помилковими. Пункт 1.11 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачає правило, що про встановлене обмеження (обтяження) та його зміст нотаріус зазначає в тексті договору. Поняття «обтяження» розкрито у Законі України «Про реєстрацію речових прав та їх обтяжень». Згідно цього Закону обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Посилання позивача на те, що таке обтяження виникло на підставі його усної домовленості з відповідачем [PERSON] про користування чужою земельною ділянкою для забудови суперечить вимогам ст.182 і ст.413 ЦК України. Відповідно до названих норм таке право виникає на підставі договору або заповіту і таке речове право підлягає державній реєстрації. Позивач не надав суду доказів про існування договору суперфіції та його державну реєстрацію між позивачем і відповідачем [PERSON] на земельну ділянку, яку [PERSON] подарував [PERSON] Тому твердження позивача про те, що дані про будівлі на подарованій земельній ділянці повинні відображатися в договорі дарування є безпідставними. Помилковими є також посилання позивача на те, що оспорений ним договір суперечить вимогам ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України. Стаття 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Але позивач веде мову про новостворене майно, яким є готельно-ресторанний комплекс. Тому на таке майно поширюються положення ст.331, а не ст.377 ЦК України. Не є переконливими також твердження позивача про те, що на подарованій земельній ділянці знаходиться його майно. Такий висновок стверджується записами в договорі суперфіції (а.с.108-111, 112, 114). Відповідно до положень ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсний. Проте таких доказів відносно названого договору позивач не надав. Підстави недійсності правочину визначені у §2 Глави 16 Розділу IV ЦК України. Але позивач не довів передбачених законом підстав недійсності договору дарування. Тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.203, 204, 215 ЦК України та

Outcome: dismissed