Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 17696,84 грн., а також стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 229,40 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 17 квітня 2006 року між банком та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № МКК7SЕ00000078. На підставі вказаного договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 7000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00 на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 17 квітня 2009 року. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Однак, відповідач прострочував зобов'язання, не виконав взяті на себе договором обов'язки і станом на 30 жовтня 2013 року заборгованість [PERSON] становить 17696,84 грн., що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні тим, що містяться у позовній заяві, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість та сплачений останнім судовий збір. Додав , що кредит брався на споживчі цілі та діє до повного виконання зобов'язань сторонами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася повторно, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, а тому суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 2006 року між банком та позичальником [PERSON] був укладений кредитний договір № МКК7SЕ00000078. На підставі вказаного договору [PERSON] отримала споживчий кредит в розмірі 7000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24,00 на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 17 квітня 2009 року. Однак, відповідач прострочував зобов'язання, не виконав взяті на себе згідно договору обов'язки і станом на 30 жовтня 2013 року заборгованість [PERSON] становить 17696,84 грн., що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач, посилаючись на ст. 599 ЦК України, стверджує, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як встановлено судом, [PERSON] перестала виконувати зобов'язання з погашення кредиту з січня 2009 року, у той час як до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся 21 листопада 2013 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з постановою Верховного Суду України № 6-126цс13 від 26 листопада 2013 року сплив строків позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При цьому, відповідно до п. 31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавця забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене мано тощо), положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, з огляду на сплив позовної давності, є всі підстави для відмови у позові.

Outcome: dismissed