Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Банк «Таврика» про стягнення депозитного вкладу та нарахованих, але не виплачених відсотків за договором строкового банківського вкладу обґрунтувавши його тим, що 04.01.2012 року між ним та банком від імені та в інтересах якого діє відділення № 27 АТ «Банк «Таврика» було укладено договір (391-550) № ПСГ (391)9114 банківського строкового вкладу «Пенсійний». Пунктом 1.1 вказаного договору встановлено, що банк приймає на відкритий вкладнику вкладний (депозитний) строковий рахунок грошові кошти у тимчасове користування на умовах терміновості платності та зворотності строком зберігання до 05 липня 2013 року. За змістом п. 1.2 договору вкладник вносить готівкові кошти або здійснює переказ (вкладник або інша особа) в безготівковій формі, а банк приймає на відкритий вкладнику вкладний (депозитний) строковий рахунок № 2635 2 305, особовий рахунок № ПСГ (391)9114 суму вкладу у розмірі 51 000 грн. Пунктом 1.3 договору передбачено, що вкладник має право збільшувати суму вкладу протягом перших 80% строку дії договору. Поповнення суми вкладу здійснюється вкладником в готівковій формі або шляхом переказу коштів (вкладником або іншою особою) в безготівковій формі на відкритий йому вкладний (депозитний) строковий рахунок на суму не менше ніж 500 грн., для вкладників у національній валюті, 100 доларів США, для вкладників у доларах США, 100 євро, для вкладників у євро. Протягом дії договору ним було збільшено суму вкладу, а саме додатково внесено на депозитний рахунок 19 березня 2012 року 2 000 000 грн.; 17 квітня 2012 року 49 000 грн.; 17 квітня 2012 року 800 000 грн., 18 червня 2012 року 90 000 грн.; 20 червня 2012 року 10 000 грн. Таким чином, загальна сума розміщених ним в ПАТ «Банк «Таврика» заощаджень становить 3 000 000 грн. При укладені даного договору було обумовлено та пунктами 2.1 2.5 визначено, що за використання коштів, розміщених на рахунку банк щомісяця нараховує методом «факт / факт» у валюті вкладу проценти на суму вкладу з розрахунку 24,5% річних та виплачує їх щомісячно через касу банку. Згідно п.п. 3.1.2, 3.1.3, 3.1.5 та 3.1.6 договору банк зобовязався зарахувати кошти вкладника, виплачувати проценти, забезпечити їх своєчасне повернення по закінченню строку зберігання вкладу або у випадку дострокового припинення його дії з ініціативи вкладника, повідомити вкладника шляхом надіслання письмового обґрунтування про обставини, які перешкоджають банку своєчасно виконати умови договору. Однак, в порушення умов договору та взятих зобовязань ПАТ «Банк «Таврика» не повідомивши його про причини, з листопада 2012 року нараховує, але не виплачує проценти по вкладу, у звязку з чим він змушений був 27 листопада та 04 грудня 2012 року двічі звертатися до голови правління банку із заявою про виплату процентів та повідомлення про причини невиконання банком договірних зобовязань. Станом на 31.01.2013 року заборгованість ПАТ «Банк «Таврика » по нарахованим, але не виплаченим процентам становить 184 924,65 грн., сума банківського вкладу 3 000 000 грн. Просив стягнути з ПАТ «Банк «Таврика» на його користь 184 924,65 грн. невиплачених процентів та 3 000 000 грн. вкладу за договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» (391 -550) № ПСГ (391) 9114 від 04 січня 2012 року. Справа тривалий час розглядалась судами різних інстанцій. Позивач 12.08.2015 року уточнив позовні вимоги та в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просить стягнути з ПАТ «Банк «Таврика» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» на його користь 3 041 308,20 грн. за договором банківського строкового вкладу «Пенсійний» (391 -550) № ПСГ (391) 9114 від 04 січня 2012 року та 500 000,00 грн. моральної шкоди, судові витрати компенсувати за рахунок держави, посилаючись на обставини, викладені в позові та уточненнях. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлявся, при цьому надав суду заперечення, в яких просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать Закону, держава не втручається у здійсненні власником права власності, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. У відповідності до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Судом встановлено, що 04 січня 2012 року між ПАТ «Банк «Таврика» та [PERSON] було укладено договір строкового банківського вкладу «Пенсійний», за яким банк прийняв на відкритий позивачу вкладний (депозитний) строковий рахунок грошові кошти у тимчасове користування до 05 липня 2013 року кошти в за загальній сумі 3 000 000,00 грн. Відповідно до пунктів 2.1-2.5 вказаного договору, банк зобов»язався щомісячно нараховувати із розрахунку 24,5% річних та виплачувати проценти на суму вкладу. Пунктом 3.1.7 договору передбачено, що банк зобов»язаний повернути вклад на першу вимогу вкладнику відповідно до умов п.2.7 та з урахуванням пунктів 2.8, 3.3.4. Оскільки з листопада 2012 року банк перестав виплачувати позивачу нараховані проценти, [PERSON] двічі 27.11.2012 року та 04.12.2012 року, звертався до відповідача з відповідними заявами-вимогами щодо пояснення причин несплати процентів та виконання вимог п. 3.1.6 договору строкового банківського вкладу. Листом від 11 січня 2013 року [PERSON] повідомлено про запровадження у банку тимчасової адміністрації. Згідно з випискою по особовому рахунку [PERSON] розмір нарахованих за його вкладом відсотків станом на 28.02.2012 року складав 2 413 018,21 грн. На даний час позивачем пред»явлено вимогу про стягнення 3 041 308,20 грн. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. При цьому спеціальним законом, що регулює виведення неплатоспроможних банків з ринку, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у п.п. 6, 16 ст.2 якого дані такі визначення: ліквідація банку процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Судом встановлено, що 20 березня 2013 року постановою Правління Національного банку України № 97 вирішено відкликати банківську ліцензію в АТ «Банк «Таврика» та ліквідувати вказану банківську установу. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 березня 2013 року прийнято рішення № 17 про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Таврика». Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України № 4452-VI від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах. Згідно п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є обєктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є субєктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. У відповідності до ч. 2 ст. 1 та ч .5 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Згідно з вимогами ч.5 ст. 34 вказаного Закону під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання. Після запровадження у банку тимчасової адміністрації та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 Закону. Метою застосування ж у випадку, коли у банку запроваджена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, загального порядку задоволення вимог вкладників суперечить цій меті. Крім того спрямування коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, відноситься до компетенції уповноваженої особи Фонду, тому у випадку, коли у банку запроваджена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, належним відповідачем є Фонд гарантування вкладів (уповноважена особа Фонду). Відтак, позивач згідно зі ст. 26 Закону має право на гарантоване Фондом відшкодування коштів за вкладом у сумі, яка не перевищує граничного розміру відшкодування коштів за вкладом та становить 200 000 грн., а задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, визначеному Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст.52 Закону. 28.03.2013 року [PERSON] відшкодовано гарантовану суму коштів за вкладом в сумі 200 000,00 грн. Крім того, на виконання вимоги позивача від 05.04.2013 року банком було повідомлено його про включення його вимоги до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Таврика» в сумі 3 081 589,94 грн. на підставі ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно 4 черговості визначеного ч.1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Так, пунктом 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20.05.2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» встановлено, що згідно частин першої та другої статті 3 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права. Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України. Згідно з п.п. 1-3 ч.5 ст.36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно ( у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових, економічних санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. Згідно з ч.4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги. Відповідно до повідомлення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.11.2015 року на даний час триває погашення вимог кредиторів третьої черги, позивач є кредитором четвертої черги і задоволення його вимог розпочнеться після повного задоволення вимог кредиторів третьої черги. Приймаючи до уваги вищевикладене та те, що вимоги позивача порушують імперативні норми ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд дійшов до висновку про те, що відсутні законні підстави для стягнення з ПАТ «Банк «Таврика» на користь позивача депозитного вкладу за договором строкового банківського вкладу, оскільки повноваження банку починаючи з 20.03.2015 року виконує уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, будучи виконавчим органом банку, тому у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. В судовому засідання позивачем не надано доказів та не обґрунтовано у відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір цієї шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, відносини, що склались між позивачем та банком є договірними, регулюються укладеним між сторонами договором, який не передбачає такого виду відшкодування шкоди, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить понесені позивачем судові витрати по даній справі за його рахунок. На підставі викладеного і ст. ст. 319, 321, 525, 526, 1058, 1060, 1074 ЦК України, законом України «про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,

Outcome: dismissed