Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу 809392/2014 від 16.06.2014 року в розмірі 5 423 доларів США 84 центи, що еквівалентно по курсу НБУ 125 456,13 гривень та стягнення моральної шкоди в розмірі 12 700 грн. В судовому засіданні 09 липня 2015 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» 111 857 грн. 92 коп. депозит за договором, 11 377 грн. 16 коп. відсотків за договором, 2886 грн. 42 коп. три проценти річних, 53 048 грн. 87 коп. інфляційні втрати., загальна сума грошового зобовязання складає 179 170 грн. 37 коп., моральну шкоду в розмірі 12 700 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3500 грн. 15 вересня 2015 року позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог та просив стягнути з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» 182 460 грн. 70 коп. коштів з депозитним договором, 12 700 грн. моральної шкоди та 3 500 грн. витрат за надання правової допомоги. 27 жовтня 2015 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог та просив стягнути з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» 4931,34 долари США, що еквівалентно 114 159 грн. 89 коп. коштів з депозитним договором, 176,09 доларів США, що по курсу НБУ станом на 20.03.2015 року становить 4 076,46 гривень відсотків, 25 000 грн. моральної шкоди та 1 000 грн. витрат за надання правової допомоги Ухвалою суду від 08 квітня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 16 червня 2014 року був укладений договір банківського вкладу № 809392/2014. За умовами договору позивач передав, а банк прийняв на зберігання грошові кошти в розмірі 500 доларів США з можливістю поповнення, а всього позивач вніс на рахунок банку 4591 долар США, з обовязком виплати процентів за користування вкладом терміном до 16 грудня 2014 року. Однак в порушення договірних зобов'язань відповідач ПАТ «ВіЕйБі Банк» не повернув вкладені кошти та не виплатив проценти в термін який визначений договором. 24 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача, 30.01.2015 отримав листа від відповідача, за змістом якого повідомлено, що виплата по банківських вкладах строк дії яких закінчився виплачується в порядку черговості у звязку із введенням тимчасової адміністрації по ліквідації банку та не більше 200 000 гривень. Також відповідач повинен виплатити позивачу три відсотки річних, інфляційні втрати. Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач зазнав важких моральних страждань. Заподіяна відповідачем моральна шкода є втратами невідновного характеру, компенсацію за яку позивач оцінює в розмірі 25 000 гривень. З 27 березня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав виплату коштів за договором. За договором № 809392/2014 від 16.06.2014 року позивачу виплачено 138 доларів відсотків та 3696 грн. 09 коп. тіло депозиту. 18 вересня 2015 року Фонд виплатив позивачу гарантовану суму 200 000 грн. по всіх договорах позивача у банку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що гарантовану суму в розмірі 200 000 грн. від Фонду він отримав, однак за вказаним договором депозит повністю не виплачено. Представники відповідачів в судове засідання не з'явився, однак представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надіслав до суду заяву в якій вказав, що позивачу виплачено за вказаним договором депозиту 24.02.2015 року 81 135,27 гривень та 01.04.2015 року 118 864,73 гривень. Позивач вказаного факту не заперечив та підтвердив отримання суми. Представник публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в судове засідання не зявився, просив розгляд справи проводити за відсутності представника, надіслав до суду письмові заперечення в яких просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договорами банківського строкового вкладу (депозиту). 16 червня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № 809392/2014 на строк до 16 грудня 2014 року. На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок в банку кошти в розмірі 4591 доларів США. (а.с.5,14-16). Відповідно до умов договору за використання грошових коштів банк нараховує і сплачує вкладнику проценти із розрахунку 12,5% річних (п.1.5 договору) По закінченню строку вкладу або в день повернення вкладу з інших підстав, передбачених Договором та чинним законодавством України, банк зобов'язувався перерахувати на поточний рахунок вкладника згідно договору банківського рахунку, або за його заявою на інший його рахунок. Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 24 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу та відсотків (а.с.6). Відповідач на претензію позивача відреагував та кошти не повернув, посилаючись наа те, що з 12.11.2014 року в Банку введено тимчасову адміністрацію, виплату вкладів буде проводити Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (а.с.7). Як вбачається із заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та визнається позивачем, позивачу виплачено 24.02.2015 року 81 135,27 гривень та 01.04.2015 року 118 864,73 гривень, загальна сума виплати становить 200 000 грн. На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВіЕйБі Банк» (далі ПАТ «ВіЕйБі Банк») та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Таким чином правові відносини між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до ст. 36 вказаного Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Відповідно до ст. 26 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Отже, на час розгляду справи Фонд виплатив позивачу граничну гарантовану суму 200 000 грн., а у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» немає підстав для нарахування штрафних санкцій. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Між сторонами виникли зобовязальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Укладений між сторонами договір банківського вкладу у разі порушення збовязань не передбачає відшкодування моральної шкоди. На ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як обґрунтування відшкодування моральної шкоди, позивач не посилався, то суд прийшов до переконання, що позивачем суду не доведено факту спричинення відповідачем моральних страждань чи завдання йому втрат немайнового характеру, а тому враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а тому вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими. Крім того, Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то суд прийшов до висновку, що така вимога також не підлягає до задоволення, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а відповідно до ст. 88 ЦПК України, тільки стороні позовні вимоги якої задоволено чи задоволено частково судові витрати відшкодовуються відповідачем. З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed