Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на те, що 31.07.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 189/03/22-2012/4, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в сумі 232000 гривень на придбання автомобіля марки FORD MONDEO TITANIUM 2012 року випуску, строком до 29 липня 2019 року зі сплатою 16,9% річних. Позивач посилається на те, що при укладенні договору банк не надав позичальнику інформацію в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та в порушення вимог правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; кредитним договором непередбачені підстави та порядок його припинення, не передбачена відповідальність банку за порушення умов кредитного договору, кредитним договором передбачена сплата позичальником одноразової комісії за обслуговування кредиту, що є, на думку позивача порушенням діючого законодавства. Позивач просив суд у позовній заяві визнати недійсним кредитний договір №189/03/22-2012/4 від 31 липня 2012 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому викладених. Представник відповідача позов не визнала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, надала письмові заперечення. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами договорів, нормами ЗУ «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що 31 липня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №189/03/22-2012/4, за умовами кредитного договору банком надано позивачу кредит в сумі 232000 гривень на строк з 31.07.2012 року по 29.07.2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом, в розмірі 16,9% річних, що визнано сторонами справи та підтверджується копією спірного договору. Відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит), або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором або законом, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У зазначеному Законі чітко прописана процедура надання споживачу інформації про умови кредитування. При цьому, в разі не надання зазначеної інформації передбачена відповідальність (ст.ст. 15,23). Також, норми вказаного закону містять застереження щодо форми договору (обов'язкова письмова форма), застереження про відсутність обов'язку споживача сплачувати платежі, що не передбачені договором. Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів», стосовно споживчого кредитування більшою мірою регулюють відносини на стадії укладання договору про надання споживчого кредиту. При зверненні [PERSON] до банку щодо отримання кредиту, йому в повному обсязі була надана інформація ,надання якої вимагається ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується заявою на отримання кредиту від 31.07.2012 року та довідкою про умови кредитування та сукупну вартість споживчого кредиту за програмою «Авто в кредит», у яких позичальник своїм підписом підтвердив факт отримання інформації, в тому числі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, зобов'язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, про суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, про державні субсидії, на які споживач має право, та відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що до укладання кредитного договору [PERSON] в повному обсязі була надана інформація про умови кредитування, відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Твердження позивача про ненадання йому зазначеної інформації не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується наявними доказами. Оцінюючи, у сукупності з іншими доказами у справі, доводи позивача в частині відсутності за текстом договору підстав та порядку його припинення, відповідальності банку за невиконання своїх обов'язків за кредитним договором суд приходить до наступного. Відповідно до п.8.1. спірного кредитного договору передбачено, що відносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України. Крім того, пунктом 5.1. спірного кредитного договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за неналежне виконання своїх обов'язків за кредитним договором відповідно до чинного законодавства України. Отже, кредитним договором передбачено застереження про врегулювання не врегульованих ним відносин між сторонами відповідно до вимог чинного законодавства України, що, в свою чергу повністю узгоджується із вимогами ч.4 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на яку посилається відповідач в своїх письмових запереченнях, та якою передбачено, що підстави, порядок та правові наслідки припинення дії договорів про надання фінансових послуг визначаються цивільним законодавством, законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, а також укладеними відповідно до них договорами. Таким чином, спірним кредитним договором врегульоване питання відповідальності сторін за порушення його умов з посиланням на діюче законодавство. Оцінюючи, у сукупності з іншими доказами у справі, доводи позивача в частині недійсності договору внаслідок зобов'язання позивача сплатити одноразову комісію в розмірі 2% від суми кредиту, суд приходить до висновку про те, що ця комісія є платою за надання фінансовою установою клієнту фінансової послуги. Розмір такої винагороди банк вправі визначити на власний розсуд відповідно до ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», таку комісію не можна вважати платою за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк, або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст.203 ЦК України. До подання позовної заяви позивач погоджувався із всіма умовами укладеного із відповідачем кредитного договору, про що свідчать факти часткового повернення ним кредитних коштів разом із нарахованими відсотками. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк чи інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно вимог ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно вимог статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Відповідач ПАТ АБ «Укргазбанк» свої зобов'язання за спірним кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши кошти позивачу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що спірний кредитний договір відповідає вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також не суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, оскільки факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed