Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулася до суду з вимогами, уточненими під час розгляду справи, про поділ спільного майна колишнього подружжя, що є об'єктом спільної сумісної власності - житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], та визнання за нею права власності на ? частину зазначеної земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку. Представник відповідача за первісним позовом вимоги позову не визнав та його довіритель звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання за ним права особистої приватної власності на житловий будинок, загальною площею 185,5 кв.м. та житловою площею 113,8 кв.м., в [ADDRESS], вимоги якого його представником були підтримані в повному обсязі в судовому засіданні. Зі слів представника вбачається, що після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем за зустрічним позовом, її довіритель проживає, за фактичною домовленістю сторін, з сином та його родиною в його спірному будинку, а відповідач - в окремій квартирі, що перебуває в її власності , з їх дочкою та сім'єю останньої. Позивач за первісним позовом та її представник в судовому засіданні вимоги свого позову підтримали, просили його задовольнити, вимоги зустрічного позову не визнали та про сили в ньому відмовити. Заявниця не заперечувала проти того, що проживає в окремій квартирі, в який також зареєстрована їх з відповідачем спільна дочка, їх син проживає разом зі своєю сім'єю з відповідачем в спірному будинку. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення вимог зустрічного позову, виходячи з наступних підстав. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.ст.76-78 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Як вбачається з положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з положеннями ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до положень ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Положеннями ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України). Відповідно до положень п.п. 22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Як вбачається з положень ст.57 СК України, до особистої приватної власності подружжя відноситься: майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, майно, набуте чоловіком або дружиною на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також якщо майно набувалось під час шлюбу, але за гроші одного з подружжя, які належали йому особисто. Положення Сімейного кодексу України у статтях 57 і 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт набуття спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Положення ст.ст.368-370 ЦПК України встановлюють поняття право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та виділ частки із такого майна. Порядок переходу прав власності на земельну ділянку з переходом прав власності на нерухомість встановлений положеннями ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 22 квітня 1972 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Малополовецької сільської ради Фастівського району Київської області (а.с.6). Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 4 жовтня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.93). З зазначеного рішення вбачається, що впродовж останніх п'ятнадцяті років сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 23 листопада 2017 року заява позивача за первісним позовом про перегляд зазначеного вище судового рішення від 4 жовтня 2017 року з підстав, що позов був поданий та не підписаний її чоловіком [PERSON], оскільки він перебуває в лікарні, стан його здоров'я погіршується, а тому він не може усвідомлювати свої дії, була залишена без задоволення. В апеляційному порядку рішення Васильківського міськрайонного суду від 4 жовтня 2017 року не оскаржувалося та 5 грудня 2017 року набуло законної сили. Суд також звертає увагу на ухвалу Васильківського міського суду Київської області від 22 січня 2000 року у цивільній справі № 2-57/2000, за якою цивільній позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було закрито через відмову заявника від своїх позовних вимог через примирення. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 73600183 від 22.11.2016 року, за [PERSON] - позивачем за зустрічним позовом, з 18.11.2016 року зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 185,5 кв.м., житловою площею 113,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS](а.с. 50). Витягом з Державного земельного кадастру [NUMBER] від 4.07.2018 року, підтверджується право власності позивача за зустрічним позовом [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1735 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій знаходиться зазначений вище житловий будинок (а.с.163). У відповідності до Довідки Путрівської сільської ради № 1184/02-24 від 16.11.2016 року та технічного паспорту від жовтня 2016 року, позивачу за зустрічним позовом [PERSON] та за ним заінвентаризований в [ADDRESS], житловий будинок, загальною площею 185,5 кв.м. та житловою площею 113,8 кв.м. (а.с.7, 10). Як вбачається з робочого проекту газопостачання спірного житлового будинку, зазначений документ датований 1997 року та оформлений на ім'я позивача за зустрічним позовом (а.с.110-121). Згідно Паспорту на забудову земельної ділянки в населеному пункті Української РСР, позивачеві за зустрічним позовом [PERSON] були відведені земельні ділянки: ?площею 0,12 га, із присадибного фонду колгоспу, радгоспу «Калинівський» рішенням загальних зборів № 27 від 17.01.1990 року; ?площею 0,12 га із присадибного фонду села, рішенням виконкому Путрівської сільської ради народних депутатів № 41 від 22.06.1990 року. Забудова ділянки дозволена виконкомом міської ради народних депутатів № 341 від 21.08.1990 року (а.с.122-124). Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача за первісним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] - син відповідача, та [PERSON] наполягали на тому, що сторони будували спірний будинок разом за рахунок коштів, отриманих відповідачем за первісним позовом та заявницею під час його роботи та перебування з ним позивачки в Республіці Конго. Разом з тим, з показань свідків сторони позивача за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони надавали позивачеві за зустрічним позовом допомогу у будівництві спірного будинку після його повернення з Республіки Конго, при цьому, про участь в цьому відповідача їм нічого не відомо, оскільки [PERSON] діяв самостійно. Так, за виконані та будівельні матеріали розраховувався тільки він, останній годував їх після робіт. З їх показань також вбачається, що значну частку коштів отриманих позивачем за час роботи в Конго ним було витрачено на улагодження конфліктів його сина з законом. Свідок [PERSON] підтвердила свою участь у приготуванні їжі для працівників, які приймали участь в будівництві житлового будинку позивача за зустрічним позовом. Таким чином, суд зазначає, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту співучасті позивача за первісним позовом, в період фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, грошовими коштами для будівництва спірного житлового будинку, не надано доказів про наявність у неї таких коштів та джерел їх походження, у зв'язку з чим, жодним чином не спростовані доказі надані позивачем за зустрічним позовом. Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом доведене його окреме проживання з позивачкою починаючи з 2000 року та здійснення саме ним особисто будівництва спірного житлового будинку за його власні кошти, при відсутності участі в цьому його колишньої дружини, а тому, в задоволенні вимог позивача за первісним позовом необхідно відмовити. З урахуванням наведеного, суд також вважає за можливе визнати за позивачем за зустрічним позовом право власності на спірний житловий будинок. Вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на який розташований спірний будинок також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від первісних позовних вимог, крім того, визнання ідеальної частки права власності в нерухомості не дає права на визнання права власності на земельну ділянку на який вона знаходиться. На підставі наведеного та

Outcome: approved