Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання іпотечного договору № 2563 від 25.04.2008 року недійсним. Ухвалою суду від 13 серпня 2013 року до участі в справі в якості третіх осіб залучено [PERSON] та приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] 11 жовтня 2013 року позивач збільшив позовні вимоги та просив також встановити факт проживання сина [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] станом на 25.04.2008 року. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 25 квітня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Форум» було укладено кредитний Договір № 0036/08/6.10-СL про надання кредитних коштів. Згідно п. 2.1 даного договору способом забезпечення повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штрафу, пені) став укладений Договір іпотеки № 2563 від 25 квітня 2008 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з умовами іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме - трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 82,8 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м., яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.06.2000 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Івано-Франківська [PERSON], за реєстром №36ІД, інвентаризація ОБТІ 07.07.2000 року, реєстровий №4958 та яка на даний час використовується сім'єю позивача. Однак на момент укладання оспорюваного договору іпотеки він не був погоджений у встановленому порядку Органом опіки та піклування. У квартирі, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки, на час укладання договору проживала на той час малолітня, а на даний момент проживає неповнолітня дитина [PERSON], [INFO]. У зв'язку з неповерненням коштів [PERSON] за цим кредитним договором може настати загроза позбавлення неповнолітньої дитини єдиного місця проживання - квартири. Позивач вважає, що даний договір укладено в порушення вимог ч. 3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», якою передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Також при укладенні іпотечного договору порушено вимоги частиною 2 ст. 177 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, з тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Згідно статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Згідно ч. 3 статті 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також : договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При укладанні договору іпотеки така згода позивачем не надавалась і нотаріально не посвідчувалася. Разом з тим даний іпотечний договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 18 Закону України « Про іпотеку», якою передбачено, що іпотечний договір повинен містити істотні умови, а саме: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів. Оспорюваний іпотечний договір укладений між АКБ « Форум» та [PERSON], проте підписаний [PERSON]. Дані реквізити також вказані у забороні на відчуження зазначеної в договорі квартири і внесені до реєстру за №2564. Разом з тим, ідентифікаційний номер представника іпотекодержателя в особі [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки не містить десятизначний індивідуальний ідентифікаційний номер платника податку ,що є елементом державного реєстру фізичних осіб України (25777112190 - одинадцять знаків). Відповідно особу представника належним чином не встановлено. Дана особа не мала права підписувати договір. Таким чином , на думку позивача, відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про іпотеку» у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог. Просив позов задовольнити. Додатково суду пояснив, що на час укладення договору іпотеки син проживав у квартирі, однак не був зареєстрований. Запис про його реєстрацію у будинковій книзі появився вже після укладення договору іпотеки. Від народження до досягнення 13 років син не був зареєстрований за будь-яким місцем проживання. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в судові засідання не з'являлась, 13 листопада 2013 року подала до суду заяву в якій вказала, що просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.109). Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні суду пояснила, що вважає, що права дитини були порушені при укладенні договору іпотеки зі сторони батьків, які не зареєстрували дитину у квартирі у встановленому законом порядку. Згідно будинкової книги дитина не була зареєстрована у квартирі, однак мала право користуватись квартирою, оскільки там проживали та були зареєстровані її батьки. Просила визнати договір іпотеки недійсним та позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з мотивів викладених в письмових запереченнях. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вважає вимоги позивача безпідставними та необгрунтованими. Спірний договір іпотеки був нотаріально посвідчений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, яке регулює порядок посвідчення таких договорів, а саме Закону України «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Закону України «Про іпотеку» на підставі поданих всіх необхідних документів як іпотеко держателем так і іпотекодавцем. При посвідченні іпотечного договору іпотекодавцем [PERSON] було надано нотаріусу довідку Житлово-експлуатаційної організації №7 за №2 від 20.03.2008р. про те, що в квартирі, яка є предметом іпотеки проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON] (чоловік), та [PERSON] 1989 р.н. (син). Крім того в матеріалах нотаріальної справи є теж копія витягу з будинкової книги, в якій та сама інформація, що і в довідці ЖСО №7. На момент укладення договору іпотеки син був повнолітнім. За правдивість наданої інформації відповідальність несе іпотекодавець. Нотаріус не зобов'язаний перевіряти достовірність наданих довідок. Дані документи свідчать про те, що на момент укладення і посвідчення договору іпотеки неповнолітні діти не проживали. Крім того, в самому тексті іпотечного договору, зокрема в пункті 2.1.8 вказано, що на момент укладення договору дітей, що зареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, та мають право користуватися предметом іпотеки немає. Що стосується письмової нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки, то вона теж була надана і знаходиться в матеріалах нотаріальної справи. Не погоджується нотаріус і з твердженням позивача про те, що іпотечний договір може бути визнаний недійсним на підставі ст.18 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, а саме: для громадян України - прізвище, ім'я, по-батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер. Цих вимог закону дотримано. В договорі всі дані фізичної особи вказані. Однак, дійсно, в самому тексті іпотечного договору, зокрема в розділі «8 Адреси та підписи сторін», допущено суто технічну помилку, замість «[PERSON]» помилково вказано «[PERSON]», однак підпис є справжній і належить іпотекодавцю. Технічна помилка ні на що не вплинула. В подальших документах, реєстрах обтяжень та заборон всюди зазначено «[PERSON]». Особу представника банку також встановлено належним чином. Відповідно до вимог Інструкції нотаріусу надається нотаріально посвідчена довіреність представника юридичної особи, дійсність якої перевіряється за Єдиним реєстром довіреностей та паспорт довіреної особи. Це нотаріусом було зроблено. Вимагати ідентифікаційний номер у представника іпотекодержателя [PERSON] не є обов'язковим. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача та їй відомо, що з 2000 року син позивача [PERSON] проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що з 2002 року проживає за адресою: [ADDRESS]. Син позивача ходить в школу в м. Івано-Франківську, свідок постійно бачить його коло будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що сина позивача [PERSON] знає з 2002 року. З 2002 року син проживає за адресою: [ADDRESS], ходить в школу № 11. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. 25 квітня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №0036/08/6.10-CL, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти в сумі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 13,0% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року (а.с.7-9). Пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів за користування ними та можливої неустойки, є договір іпотеки від 25 квітня 2008 року на житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На укладення кредитного договору [PERSON] отримала згоду свого чоловіка [PERSON], про що складено відповідну заяву (а.с.9). 25 квітня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №0035/08/6.10-CL, за умовами якого позичальнику надані кредитні кошти в сумі 50 000,00 доларів CШA, зі сплатою 13,0% річних за користуванні кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року (а.с.24-26). Пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів за користування ними та можливої неустойки, є договір іпотеки від 25 квітня 2008 року на житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Укладаючи кредитний договір із банком [PERSON] також отримав згоду своєї дружини (а.с.26). 25 квітня 2008 року між АКБ «Форум» та [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір (а.с.5-6). Згідно п. 1.2 іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме - трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 82,8 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м., яка належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.06.2000 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Івано-Франківська [PERSON], за реєстром №36ІД, інвентаризація ОБТІ 07.07.2000 року, реєстровий №4958. Позивач стверджує, що своєї згоди на передачу квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності подружжя, в іпотеку він не давав. Однак, такі твердження позивача є помилковими, оскільки до матеріалів справи долучено копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON], в якій вказано, що позивач цією заявою дає згоду своїй дружині [PERSON] на передачу нею квартири [ADDRESS], яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя в іпотеку банку «Форум». Також в заяві зазначено: «при цьому стверджую, що договір іпотеки укладається моєю дружиною в інтересах сім'ї та на умовах, які попередньо нами погоджені, і укладення договору відповідає нашому спільному волевиявленню» (а.с.46). Отже, є безпідставними твердження позивача про те, що договір укладено без згоди іншого з подружжя. В п. 2.1.8 іпотечного договору чітко зазначено, що на момент укладення цього договору дітей, що зареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, та мають право користуватись предметом іпотеки немає (а.с.5 зв.). Позивач стверджує, що на час укладення іпотечного договору в квартирі проживав, однак не був зареєстрований його неповнолітній син [PERSON], оскільки місце проживання неповнолітньої дитини визначається місцем проживання його батьків. На підтвердження таких своїх тверджень позивач надав суду довідку зі школи сина, судом допитано свідків, які підтвердили факт проживання неповнолітнього сина позивача [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS], разом зі своєю матір'ю, починаючи з 2000 року. Однак, при укладенні договору іпотеки відповідачу та нотаріусу було надано довідку Житлово-експлуатаційної організації №7 за №2 від 20.03.2008р. про те, що в квартирі, яка є предметом іпотеки проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON] (чоловік), та [PERSON] 1989 р.н. (син) (а.с.86). Крім того в матеріалах справи є теж копія витягу з будинкової книги, в якій та сама інформація, що і в довідці ЖЕО №7 (а.с.108, 144-145). Судом витребувано довідку про склад сім'ї (а.с.56), з якої вбачається, що [PERSON] 02.10.1997 року був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] - 18.06.2010 року. Позивач також сам визнав, що син [PERSON] був зареєстрований у квартирі, яка є предметом іпотеки, вже після укладення договору іпотеки. Відповідно до ч.2 ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: - подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; - подала недійсні або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулась особа. Отже, суд визнає факт того, що неповнолітній син позивача [PERSON] проживав у квартирі, яка передана в іпотеку, однак відповідач та нотаріус не знали та не могли знати про це, оскільки у встановленому законодавством порядку син не був зареєстрований у квартирі. Пощзивач стверджує про те, що відповідачі було відомо що на утриманні позивача є неповнолітній син та що він проживає у квартирі, оскільки позивач зазначив про це у Анкеті позичальника-фізичної особи (а.с.38). Однак, вказана Анкета стосується кредитного договору, а не договору іпотеки. Вказана Анкета не є повідомленням того, що син проживає у квартирі, яка на підставі договору іпотеки, а не кредитного договору перейде в іпотеку. Отже, всі сторони при укладенні договору діяли вільно та на власний розсуд. В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного іпотечного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторонами по справі не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін договору. Позивач у судових засіданнях не заявляв про те, що він чи дружина не підписували договори чи заяви про дачу згоди на отримання кредиту та передачу квартири в іпотеку. Клопотань про призначення експертиз не заявлялось. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач та його дружина були ініціаторами укладення кредитного договору та договору іпотеки, в момент його підписання вони були ознайомлені з усіма умовами договорів та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробили, доказів таких не надали суду. - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір та договір іпотеки укладені у письмовій формі та договір іпотеки посвідчений нотаріально як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочини, які укладені між сторонами були спрямовані на реальне настання правових наслідків, відповідач надав третій особі та позивачу грошові кошти, а останні їх отримали, майно передано в іпотеку та зареєстровано в Єдиному державному реєстрі заборон на відчуження майна. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Це є основною підставою визнання договору іпотеки недійсним на думку позивача. Однак, як зазначив сам позивач дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки немає. Позивач вважає, що при укладенні договору іпотеки відповідачем, в порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, не встановлено факту права користування предметом застави неповнолітніх дітей іпотекодавця та не отримано для цього дозволу органу опіки та піклування, чим порушено на той момент право неповнолітнього [PERSON] Однак, такі твердження позивача є безпідставними виходячи з таких норм законодавства. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Пунктом 44 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Однак, позивач, як батько та третя особа [PERSON], як мати, зобов'язані були звернутись до органу опіки та піклування за отримання згоди на укладення договору іпотеки. Факт проживання свого сина в квартирі, яка передається в іпотеку позивач та його дружина приховали від відповідача та нотаріуса. Нотаріус посвідчуючи договір іпотеки з'ясовував питання реєстрації осіб в квартирі. Листом Міністерства юстиції України від 25.07.2006 року N 19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування», визначено, що нотаріуси, для встановлення факту користування нерухомим майном, витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань з реєстрації. Вказана норма знайшла своє відображення в п. 1.9 глави 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в якій визначено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. Нотаріус такі дії вчинила. Отже, нотаріусом вчинено всі необхідні дії та отримані належні встановлені чинним законодавством документи, щодо встановлення факту відсутності права користування предметом іпотеки в малолітніх та неповнолітніх осіб. Отже, в даному випадку позивачем та його дружиною порушено права свого неповнолітнього сина, а не відповідачем. Не можна погодитись теж з твердженням позивача про те, що іпотечний договір може бути визнаний недійсним на підставі ст.18 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, а саме: для громадян України - прізвище, ім'я, по-батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер. Цих вимог закону дотримано. В договорі всі дані фізичної особи вказані. Однак, дійсно, в самому тексті іпотечного договору, зокрема в розділі «8 Адреси та підписи сторін», допущено суто технічну помилку, замість «[PERSON]» помилково вказано «[PERSON]», однак підпис є справжній і належить іпотекодавцю. Технічна помилка ні на що не вплинула. В подальших документах, реєстрах обтяжень та заборон всюди зазначено «[PERSON]». Особу представника банку встановлено належним чином. Відповідно до вимог Інструкції нотаріусу надається нотаріально посвідчена довіреність представника юридичної особи, дійсність якої перевіряється за Єдиним реєстром довіреностей та паспорт довіреної особи. Це нотаріусом було зроблено. Вимагати ідентифікаційний номер у представника іпотекодержателя [PERSON] не є обов'язковим. Підстав визнавати договір недійсним на даний час не має. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині визнання договору іпотеки недійсним є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а вимога про встановлення факту проживання [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], станом на 25.04.2008 року є підтвердженою та такою, що підлягає до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, ст. ст. 5, 16, 203, 215 ч.1, 627, 628 ч.1, 629, 638 ч.1, 1054, 1055 ч.1, 1056 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: partial