Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, у якому, із врахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 20.07.2020 року, 31.07.2020 року просив стягнути з відповідача на свою користь: 86277,34 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 14.04.2020 року по 23.07.2020 року, 4923,52 грн. недорахованої суми компенсації за невикористану відпустку, 71703,46 грн. вихідної допомоги та 10589,74 грн. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 17.01.2020 року по 13.04.2020 року. На обґрунтування позову послався на те, що у період з 17.01.2020 року по 13.04.2020 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. Вказує, що у день звільнення йому не виплачено заробітну плату за період з 17.01.2020 року по 13.04.2020 року про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, його не повідомлено. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 13.05.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 25.05.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. 16.06.2020 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. 01.07.2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив. 20.07.2020 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. Представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив. 31.07.2020 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. Представник відповідача подала до суду заперечення на заяви про збільшення позовних вимог. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, тому просила в його задоволенні відмовити. Судом установлено, що позивач з 17.01.2020 року по 13.04.2020 року перебував у трудових відносинах із відповідачем. Звільнений 13.04.2020 року за власним бажанням по ст..38 КЗпП України (а.с. 4). Згідно з довідкою ПрАТ «Шахта «Надія» від 10.06.2020 року № 15/876 станом на 10.06.2020 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 16341,17 грн., заборгованість по виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності з ФСС ТВП становить 4 600,58 грн. Як видно з матеріалів справи позивачу при звільненні не виплачено усі виплати, які йому були належні при звільненні. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Статтею 43 Конституції України гарантовано право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами статті 233 КЗпП України та статті 21 Закону № 108/95-ВР. За змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою визначено структуру заробітної плати, вбачаються три її складові - «основна заробітна плата», до якої законодавцем віднесено винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці; «додаткова заробітна плата», що включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, а також премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; «інші заохочувальні та компенсаційні виплати», до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Так, установлено та сторонами не заперечується, що сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачу за період з 17.01.2020 року по 13.04.2020 року становить 10 589,74 грн., а тому таку суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення 4 923,52 грн. недорахованої суми компенсації за невикористану відпустку, суд погоджується із розрахунком позивача, представник відповідача свій розрахунок не надав. Таким чином, з відповідача а користь позивача слід стягнути 4923,52 грн. недорахованої суми компенсації за невикористану відпустку. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 71 703,46 грн. вихідної допомоги, суд виходить з наступного. Як видно з матеріалів справи, позивач 30.03.2020 року подав відповідачу заяву, в якій просив звільнити його з роботи за власним бажанням 13.04.2020 року. Статтею 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З врахуванням того, що позивач, усупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним було подано заяву про розірвання трудового договору з роботодавцем саме у зв`язку з невиконанням останнім законодавства про працю, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 71 703,46 грн. вихідної допомоги, а тому позов в цій частині не задовольняється. Що стосується позову в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач не провів з позивачем розрахунок належних виплат при звільненні з роботи. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд погоджується із проведеним позивачем розрахунком середнього заробітку за період затримки розрахунку, однак, на думку суду, у даних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Водночас, як видно із матеріалів справи, заборгованість відповідача по заробітній платі перед працівниками шахти станом на 23.07.2020 року становить 49 984 652,00 грн., також у відповідача наявна заборгованість перед ПрАТ «Львівобленерго» у розмірі 8 455 968,20 грн. (станом на 01.05.2020 року). На думку суду, застосування такої відповідальності, як стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути несправедливим стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду, прописану у постанові від 20.03.2020 року у справі № 569/6583/16-ц, вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат позивачу до 40 000,00 грн. Таким чином, позов задовольняється частково у спосіб, визначений вище. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення суду у частині присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. Питання розподілу судових витрат проведено із застосуванням положення ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: partial