Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач, в особі свого представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів шляхом їх збільшення та встановлення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн щомісячно та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання спільної дитини за минулий час з період з вересня 2019 року по червень 2020 року включно. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 27 серпня 2016 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований Голосіївським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Станом на сьогодні, шлюб між позивачем та відповідачем розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 29 жовтян 2019 року у справі № 752/17711/19. За час сумісного проживання позивача та відповідача народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Голосіївським відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві). Спільна дитина проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року; актом обстеження житлових умов від 05 листопада 2019 року, яким встановлено, що дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] ; Довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 36391387 від 14 січня 2019 року, в якій зазначено про те, що місце проживання дитини зареєстровано за вищезгаданою адресою. Позивач стверджує, що відповідач в серпні 2019 року прийняла самостійне рішення про переїзд до м. Дніпра, залишивши дитину разом з позивачем. З цього часу встановлені законодавством обов`язки по вихованню та утриманню дитини позивач виконує одноособово, тоді як участь відповідача у житті дитини мінімальна. Враховуючи те, що відповідач не виконує добровільно свій обов`язок по утриманню дитини, позивач отримав 26 червня 2020 року наказ Голосіївського районного суду міста Києва про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від її доходу. Вказаний наказ направлений на виконання до Соборного ВДВС у м. Дніпрі. Позивач зазначає, що станом на сьогодні на банківський рахунок [PERSON] не надходило жодних платежів ні від відповідача, ні від виконавчої служби. Позивач визнає, що середньомісячний розмір витрат на утримання дитини становить орієнтовно від 30 000 (тридцяти тисяч) до 35 000 (тридцяти п`яти тисяч) гривень. Як на підставу для зміну визначеного розміру аліментів позивач посилається на те, що стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від доходів відповідача недостатньо для задоволення половини матеріальних потреб дитини. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 31 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач, в особі свого представника [PERSON] , заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступні обставини. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2020 року у справі 752/23587/19 за позовом [PERSON] визначено місце проживання дитини з батьком. Також триває розгляд справи №752/9245/20 у провадження Голосіївського районного суду міста Києва за позовом [PERSON] про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні дитини з матір`ю, що проживає окремо від неї. Після винесення за заявою позивача Голосіївським районним судом міста Києва судового наказу у справі № 752/11883/20 про стягнення з відповідача на утримання дитини [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи із 22 червня 2020 року і до повноліття дитини, відповідачем оскаржувався даний наказ, оскільки, на момент його прийняття, судом не було вирішено питання щодо проживання дитини з одним із батьків. Протягом цього часу відповідач придбавала для дитини одяг, іграшки, предмети побуту, солодощі та відправляла їх поштовим переказом позивачу. Станом на 29 березня 2021 року у відповідача не має заборгованості зі сплати аліментних платежів за період з 22 червня 2020 року по 01 березня 2021 року згідно виконавчого листа № 752/11833/20 від 26 червня 2020 року, виданого Голосіївським районним судом міста Києва на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач виконує свій обов`язок по вихованню та утриманню дитини як в добровільному порядку, так і на виконання судового рішення (наказу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року у справі № 752/11883/20) про стягнення аліментів. Розрахований позивачем розмір витрат в сумі 30 000 грн - 35 000 грн, які він начебто витрачав на утримання чотирьохрічної дитини необґрунтований, неспівмірний із об`єктивно необхідними потребами дитини та нічим не підтверджений. А отже, позивачем не надано підтвердження, що в силу вимог статті 192 СК України у відповідача значно покращилося матеріальне становище, яке дозволить відповідачу щомісячно в обов`язковому порядку сплачувати аліменти в розмірі 15 000 грн. Таким чином, у порушення зазначених вище вимог закону позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, та значного покращення матеріального стану відповідача. Крім того, батьки не мають компенсувати збільшення розміру аліментів за рахунок необґрунтованого збільшення витрат на утримання дитини. Відповідач звертає увагу на те, що відповідно до наказу Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/11883/20 про стягнення з відповідача на утримання дитини [PERSON] - аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його збільшений у зв`язку з тим, що позивач має витрати неспівмірні із об`єктивно необхідними потребами дитини на утримання малолітньої дитини, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини [PERSON] та суперечитиме її інтересам. З огляду на що, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини за минулий час за період з вересня 2019 року по червень 2020 року в розмірі 150 000 грн - незаконні, оскільки відсутнє судове рішення про стягнення за цей період з відповідача аліментів та до того ж позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. На підставі наведених обставин, сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову. Інших заяв по суті справи від сторін на адресу суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 27 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 800, свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Прізвище дружини після державної реєстрації стало « [PERSON] ». У шлюбі у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 березня 2017 року серії [NUMBER] , виданого Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відповідний актовий запис № 272. На підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києві від 29 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. 26 червня 2020 року за результатом розгляду заяви [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення із [PERSON] аліментів на утримання дитини, виданос удовий наказ, яким вирішено стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи із 22 червня 2020 року і до повноліття дитини. 04 вересня 2020 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Ярошенком О.М. відкрито виконавче провадження № 62649214 з примусового стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі ј частки від доходу. 08 вересня 2020 року рішенням Голосіївського районного суду міста Києва визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . У повідомленні про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників, станом на 05 лютого 2021 року у [PERSON] існувала заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01 грудня 2020 за період з 22 червня по 01 грудня 2020 року становить 20 892 грн, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці. 29 березня 2021 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Ярошенком О. М. видано довідку про відсутність за [PERSON] заборгованості зі сплати аліментних платежів згідно з виконавчим листом № 752/11883/20 від 26 червня 2020 року, виданого Голосіївським районним судом міста Києва. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до статті 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Звернувшись з даним позовом про зміну розміру присуджених до стягнення за судовим наказом аліментів, позивач посилався на те, що після їх визначення, збільшився розмір витрат, які позивач несе у зв`язку із утриманням дитини, а також як на зміну матеріального статусу відповідача, позивач посилалася на його припущення, сформоване зі слів самої ж [PERSON] , що остання взмозі утримувати дитину. Поряд із цим, позивачем не обґрунтований розмір заявлених витрат, які останній несе щомісячно у зв`язку із утриманням [PERSON] , як мінімально необхідний для даної дитини для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. В даному випадку, мова іде про стягнення додаткових витрат на дитину, які свідчать наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Зазначені твердження позивача, суд не враховує, так як це не має значення для справи про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки донька проживає з позивачем та фактично останній на власний розсуд витрачає на її утримання кошти, які є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини, поряд із цим, на стягнення додаткових витрат позивач не посилався. Між тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач виконує обов`язок допомоги її донці також іншими способами, окрім як сплата аліментів, у вигляді направлення на адресу [PERSON] посилок із речами, що не запручується і самим позивачем у справі. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом статті 180 СК України обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків. Відповідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів особа, той із батьків дитини, разом з яким проживає дитина може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У розумінні статті 81 ЦПК України та наведеної вище норми СК України саме позивач повинен доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] , фактично не вказав на обставин, що мають істотне значення для збільшення розміру аліментів, як і не надав доказів про погіршення його матеріального стану. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частини сьомої та восьмої статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статями 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про зміну його матеріального та сімейного стану, стану здоров`я його чи дитини, які б дозволяли суду вирішувати питання про збільшення розміру аліментів. Матеріальний, сімейний стан платника аліментів - відповідача таких змін також не зазнав. При цьому, аліменти, які сплачуються відповідачем перевищують 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, тобто мінімальний розмір аліментів на одну дитину, визначений частиною другою статті 182 СК України. У зв`язку з викладеним, судом не встановлено підстав, які б згідно статті 192 СК України вказували на необхідність збільшення розміру аліментів, що сплачуються відповідачем, що свідчить про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Між тим, у відповідності до частини другої статті 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього/останньої від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього/останньої від їх сплати. За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів своєчасно. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживав до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надав доказів ухилення відповідача від сплати аліментів у розумнні частини другої статті 191 СК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed