Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач зазначив, що 12.01.2018р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 01853, відповідно до якого товариство взяло на себе відповідальність придбати предмет лізингу (транспортний засіб) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу. 12.01.2018р. позивачем був сплачений авансовий платіж у розмірі 30 000грн., що підтверджується копією платіжного доручення №10 (# 213801761). Вважає, що оскільки вказаний договір не був посвідчений нотаріально відповідно до ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України, він вважається нікчемним на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 215, ч.1 ст. 220 ЦК України, тому згідно ст.\~216\~ЦК України відповідач має повернути йому сплачені кошти в сумі 30 000грн як необґрунтовано отримані. На підставі викладеного просить визнати неукладеним договір фінансового лізингу № 01853 від 12.01.2018р., та стягнути з відповідача 30\~000грн, набутих без достатньої правової підстави, а також судові витрати. Відзив на позовну заяву до суду від відповідача не надходив, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками судом направлялися двічі - за адресою підприємства, зазначеною у позові та договорі фінансового лізингу, про визнання якого неукладеним просить позивач, і на адресу підприємства, зазначену у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, обидва повернулися до суду з помітками пошти «за закінченням встановленого строку зберігання». Згідно ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України судове засідання технічними засобами не фіксується. Дослідивши матеріали справи, суд, вирішуючи справу за наявними матеріалами, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.01.2018р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 01853, відповідно до якого товариство взяло на себе відповідальність придбати предмет лізингу (транспортний засіб) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу (а.с.13-20). Відповідно до договору лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу та лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору; або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Згідно п. 1.1 Договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений у даній статті та специфікації (Додаток № 1 Договору). Сплата комісії за організацію договору, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу передбачена статтею 9 Договору, де вказано, що їх розмір, порядок та строки сплати визначено у Додатку № 1. Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості Предмета лізингу, розмір якого визначено у даному договорі та Додатку № 1 до Договору та становить 23 %, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця на умовах Договору до моменту передачі Предмета лізингу. 12.01.2018 позивачем був сплачений авансовий платіж у розмірі 30 000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №10 (# 213801761) (а.с.21). Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої та другої статті 806\~ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст.\~799\~ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між сторонами містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч. 2 ст.\~799\~ЦК України він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України у справі 6-2766цс15. Матеріалами справи підтверджено, що спірний правочин в порушення зазначених вимог закону, укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі статтею 220\~ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст.\~216\~ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки позивач сплатив відповідачу 30\~000грн, суд вважає, що зазначена сума підлягає стягненню з останнього. У задоволенні вимог позивача про визнання договору неукладеним слід відмовити, оскільки ці вимоги не відповідають передбаченим законом способам захисту цивільних прав і охоронюваних законом інтересів, передбачених законом (п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р.). Оскільки позов задоволено в частині заявленої майнової вимоги, з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 704грн 80коп, відповідно до ст. 141 ЦПК України, а інші судові витрати компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений як споживач.

Outcome: partial