Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання боргових розписок від 31.10.2007 року, від 02.06.2008 року та від 01.10.2008 року, які укладені між [PERSON] та [PERSON], такими, шо укладені в інтересах подружжя, а зобовязання за розписками спільним боргом [PERSON] та [PERSON]. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь половину сплачених коштів за борговими розписками згідно рішення Тисменицького районного суду від 31.10.2012 року в розмірі 113 789 грн. 50 коп., половину понесених витрат в розмірі 1000 грн. та половину судового збору в сумі 1137 грн. 89 коп., а всього 115 927 грн. 39 коп., стягнути з відповідача витрати по оплаті юридичної допомоги в розмірі 4000 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 09.08.2002 року по 12.08.2013 року. В 2007 році сторони вирішили придбати квартиру що будувалась у ТзОВ «АРС ДІМ», кошти на квартиру вирішили позичити у батька позивача [PERSON]. 31.10.2007 року позивач позичив у свого батька 26 000 доларів, 02.06.2008 року 9800 грн. та 01.10.2008 року ще 10 000 грн. 31.10.2007 року позивач уклав на своє імя договір купівлі-продажу облігацій на придбання іменних безпроцентних облігацій на загальну суму 184 320 грн. з метою подальшого обміну на квартиру № 71 в будинку № 50 на вул. Горбачевського у м. Івано-Франківську. Згодом батько звернувся до позивача із вимогою про повернення коштів. Згідно рішення Тисменицького районного суду від 31.10.2012 року з позивача стягнуто в користь його батька борг за розписками в розмірі 227 579 грн. та 2000 грн. судових витрат, а всього 229 579 грн. та сдовий збір в дохід держави в розмірі 2275 грн. 79 коп. Протягом 2014 року позивач повернув всю заборгованість батькові. При укладенні боргової розписки позивач діяв в інтересах сімї, тому заборгованість за борговими розписками є спільним боргом позивача та відповідачки. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Також позивач суду пояснив, що батько звертався з позовом про стягнення боргу за розписками тільки до нього, під час судового засідання позивач не просив залучати відповідачем до справи і його дружину, хоча вважав, що борг є спільним. При вирішенні спору про поділ майна подружжя він також не просив вирішити питання поділу заборгованості. Коли [PERSON] звернулась до міліції із заявою про відкриття кримінального провадження про обвинувачення позивача за ч. 1 ст. 382 та ч. 2 ст. 190 КК України та заявила цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди, то позивач вирішив стягнути з неї половину боргу за розписками. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити оскільки вважає їх необґрунтованими. Договір позики укладався стосовно цінного майна, а тому повинна була бути письмова згода іншого з подружжя на укладення такого договору, однак, відповідачка своєї згоди на укладенні позивачем договорів позики не надавала. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що ці кошти витрачені в інтересах сімї. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.08.2002 року по 12.08.2013 року, що сторонами визнається, а тому доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України не підлягає. 31.10.2007 року позивач позичив у свого батька 26 000 доларів, 02.06.2008 року 9800 грн. та 01.10.2008 року ще 10 000 грн., що підтверджується копіями розписок. У розписках вказано, що грошові кошти позивач позичив для придбання квартири. Однак, позивач не уклав договір купівлі-продажу квартири, а 31.10.2017 року уклав договір купівлі-продажу облігацій у ПП «АРС-ДІМ» (а.с.8-9) та попередній договір міни облігацій на квартиру № 71 в будинку № 50 на вул. Горбачевського у м. Івано-Франківську (а.с.10). Основний договір міни так і не було укладено. Рішенням Тисменицького районного суду від 31.10.2012 року із позивача на користь його батька стягнуто заборгованість за договорами позики, судовий збір в розмірі 229 579 грн. (а.с.17-18). Рішення суду набрало законної сили. Відповідачку [PERSON] було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Вимог до неї батько позивача не ставив, та й сам [PERSON] не вказував, що позика є спільним боргом його та його дружини [PERSON] Позивач стверджує, що укладаючи договори позики він діяв в інтересах сімї, а тому заборгованість, яку стягнуто з нього на підставі рішення Тисменицького районного суду від 31.10.2012 року є спільним боргом подружжя, який підлягає поділу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України (далі СК України), якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Позивач стверджує, що грошові кошти які він позичив за договором позики він використав в інтересах сімї, однак належних та допустимих доказів на підтвердження своїх слів суду не надав. Крім того, позивач підтвердив, що його дружина, відповідачка,не була присутня при укладенні договорів позики. Договори позики виходять за межі дрібного побутового договору, а тому позивач повинен був отримати письмову згоду своєї дружини на укладення таких договорів. Письмова згода відповідачки на укладення договорів позики відсутня. Також помилковим є твердження позивача про те, що відповідачка повинна компенсувати йому і половину судових витрат за рішення суду від 31.10.2012 року, оскільки в рішенні суду чітко вказано, що судові витрати стягуються з [PERSON], а не солідарно з [PERSON] та [PERSON]. Отже, немає підстав для визнання заборгованості за договорами позики та стягнення половини боргу згідно рішення суду, яку вже сплатив позивач як він стверджує, спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 61, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 60, 61 ЦПК України

Outcome: dismissed