Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.11.2012 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Згідно платіжного доручення заборгованість по заробітній платі за травень 2004 року позивачу виплачено аж 18.10.2012 року. У зв'язку з тим що при звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату він просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - арбітражний керуючий ЖЕО № 2 Шутка Я.С. в судовому засіданні 16.06.2014 року позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що наскільки йому відомо, то з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно наказу № 24/ВК від 24.05.2004 року позивача було звільнено з роботи (а.с.9). З рішення Івано-Франківського міського суду від 01 листопада 2011 року вбачається, що при звільненні з роботи з позивачем не було проведено повного розрахунку. Позивачу не виплачено заробітну плату за 4-14, 17-21 травня 2004 року в сумі 168 грн. Вказаним рішенням суду стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 168 грн. Рішення суду набрало законної сили 14.11.2011 року (а.с.10). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з копії платіжного доручення №11087, 18.10.2012 року ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції стягнуто з Житлово-експлуатаційної організації №2 на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень 2004 року в сумі 168 грн. (а.с.11). Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Представник відповідача в судовому засіданні жодних доказів на спростування доводів та розрахунку позивача суду не надав. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60 ч.1 та 4, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved