Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI LANCER (2009 року випуску, кузов [NUMBER] ) від 28 березня 2015 року недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в період з 01 березня 2014 року по 24 жовтня 2018 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . У період шлюбу 15 травня 2015 року був придбаний вищезазначений автомобіль. У лютому 2019 року позивачу стало відомо, що 28 березня 2015 року автомобіль без її відома та згоди було продано та придбано [PERSON] . Отримані від продажу кошти [PERSON] привласнив. Оскільки автомобіль був придбаний у період шлюбу, він належить подружжю на праві приватної спільної сумісної власності, а тому для відчуження спільного майна необхідна згода всіх співвласників. Оскільки вона не надавала письмової нотаріально посвідченої згоди на відчуження спільного майна, просить визнати договір купівлі-продажу недійсним. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, судом постановлено ухвалу про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, в зустрічних просить відмовити. Надав відзив на зустрічний позов, де зазначає, що позивачем [PERSON] до покупки автомобілю MITSUBISHI було додано заощаджені нею до шлюбу кошти у розмірі 100 000,00 грн. Крім того, у відзиві зазначено, що причиною розірвання шлюбу було занадто вільне розпорядження [PERSON] власними грошовими коштами [PERSON] . Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказав, що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки придбаний за його особисті кошти, які заробив на півночі. Шлюб з позивачем був нетривалий, він періодично їздив до Росії на роботу, проте офіційних документів про доходи він не має. Крім того, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій зазначив, що він в період 01 березня 2014 року по 24 жовтня 2018 року дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Спірний автомобіль було придбано позивачем за зустрічним позовом [PERSON] 15 травня 2014 року за його особисті кошти, які він отримав від продажу іншого належного йому легкового автомобіля марки NISSAN QASHGAI 2013 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] , за угодою від 13 травня 2014 року, придбаного ним до реєстрації вказаного шлюбу зі [PERSON] , а саме 16 січня 2014 року у автосалоні магазину ТОВ «НАРА», м. Кривий Ріг, вартістю 197 649,00 грн. Також позивач за зустрічним позовом зазначив, перший автомобіль було придбано виключно за його кошти, які є його безпосереднім доходом, оскільки в період з 21 лютого 2007 року по 16 грудня 2013 року він перебував на заробітках на території Російської Федерації. Тому просить суд у задоволенні первісного позову відмовити повністю, визнати легковий автомобіль MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов [NUMBER] придбаний ним, об`єктом права його особистої приватної власності з часу придбання 15 травня 2014 року і до моменту подальшого відчуження цього транспортного засобу 28 березня 2015 року на користь померлого [PERSON] ; визнати договір купівліпродажу легкового автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , здійснений на підставі довідки-розрахунку ВІА 466378 від 15 травня 2014 року, таким що відбувся. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги по зустрічному позову, в задоволенні первісного позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Судом постановлено ухвалу про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Петренко І.Л. надала відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю та застосувати строк позовної давності. Вказала, що позивачем за первісним позовом не правильно вибрано спосіб захисту, оскільки до даних відносин застосовується віндикація та належним відповідачем є теперішній власник спірного майна - [PERSON] . Відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі, судом постановлено ухвалу про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Лисенко В.С. надав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] , у зв`язку з недоведеністю та на підставі ч. 4 ст. 267 ЦПК України та зі спливом строку позовної давності; визнати недійсним висновок експертного автотоварознавчого дослідження. Вказав, що згідно з рішенням суду шлюбні відносини між сторонами припинено в жовтні 2014 року, тому спірний автомобіль не був об`єктом спільної власності подружжя. Ухвалою суду від 12 липня 2019 року первісний позов залишено без руху. Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 24 жовтня 2019 року витребувано докази, провадження у справі зупинено до залучення правонаступників відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 14 травня 2020 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду\~від 01\~липня 2020\~року заміненовідповідача [PERSON] на його правонаступників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року доручено Талалаївському районному суду Чернігівської області забезпечити проведення відеоконференції за участю відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року витребувано докази. Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 12 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов таких висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 березня 2014 року, відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Інгулецьким відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 01 березня 2014 року серії [NUMBER] , актовий запис № 36 (а.с. 9 т.1). Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2018 року даний шлюб між сторонами розірвано, позивачу відновлено прізвище « [PERSON] » (а.с. 10 т.1). Згідно з інформацією ТСЦ РСЦ МВС в Дніпропетровській області №31/4-1243-1353 від 20 листопада 2019 року, автомобіль MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, державний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] було неодноразово перереєстровано, а саме: - власник [PERSON] , [INFO] , 07 серпня 2015 року знятий з обліку для реалізації; - 25 серпня 2015 року у ВРЕВ-4 УДАІ в м. Києві, автомобіль перереєстровано на гр. [PERSON] , [INFO] , на автомобіль закріплено номерний знак [NUMBER] ; - 31 травня 2016 року в ТСЦ № 8047 РСЦ МВС в м. Києві даний автомобіль за договором купівлі-продажу зареєстрований на [PERSON] , [INFO] , на автомобіль закріплено номерний знак [NUMBER] ; - 29 липня 2016 року в ТСЦ №3248 РСЦ МВС у Київській області за договором купівлі-продажу перереєстровано на [PERSON] , [INFO] , на автомобіль закріплено номерний знак [NUMBER] ; - 23 березня 2019 року в ТСЦ №3248 РСЦ МВС у Київській області даний автомобіль за договором купівлі-продажу зареєстрований на [PERSON] , [INFO] , на автомобіль закріплено номерний знак [NUMBER] (а.с. 64-65 т.1). Згідно з копією спадкової справи 02-14 Талалаївської районної державної нотаріальної контори Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] спадщину прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в тому числі на спірний автомобіль (а.с. 81-118 т.1). Як видно з відповіді Головного сервісного центру МВС від 07 вересня 2020 року власником автомобілю MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску з 23 березня 2019 року є [PERSON] (а.с.243 т.1). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] в період з 21 лютого 2007 року по 16 грудня 2013 року працював на різних посадах у Російській Федерації, Магаданська область, Район Крайньої Півночі (а.с. 25-26 т.2). Згідно з договором купівлі-продажу №2014 ПН/03 від 16 січня 2014 року, ТОВ «НАРА» (продавець) передав у власність [PERSON] (покупець) автомобіль марки NISSAN QASHGAI 2013 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] , а останній сплатив загальну суму договору, що становить 197 649,00 грн (а.с.27-32 т.2). Згідно з актом приймання-передання, заявою про приєднання до договору купівлі-продажу від 13 травня 2014 року [PERSON] (продавець) передав ТОВ «Автокредит Плюс» (покупцю) автомобіль марки NISSAN QASHGAI 2013 року випуску, червоного кольору, кузов [NUMBER] , вартість склала 206 500,00 грн (50-52 зворотній бік т. 2 ). Як видно з відповіді Головного сервісного центру МВС від 18 грудня 2020 року та реєстраційних карток транспортного засобу станом на 18 грудня 2020 року згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, наявна така інформація: - номерний знак [NUMBER] у період з 28 березня 2015 року по 07 серпня 2015 року був зареєстрований за транспортним засобом MITSUBISHI LANCER, номер кузова (VIN) [NUMBER] , у період з 29 серпня 2015 року по 14 серпня 2019 року - за транспортним засобом УАЗ 3962, номер кузова [NUMBER] . З 14 серпня 2019 року номерний знак [NUMBER] значиться зданим на знищення; - номерний знак [NUMBER] у період з 20 травня 2014 року по 29 січня 2015 року вперше був зареєстрований за транспортним засобом MITSUBISHI LANCER, номер кузова (VIN) [NUMBER] , а у період з 30 січня 2015 року по 21 березня 2018 року - за транспортним засобом CHERY TIGGO, номер кузова [NUMBER] . З 21 березня 2018 року номерний знак [NUMBER] значиться зданим на знищення; - транспортний засіб MITSUBISHI LANCER, номер кузова (VIN) [NUMBER] був зареєстрований на ім`я [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) 20 травня 2014 на підставі довідки-рахунку серії [NUMBER] від 15 травня 2014 року (ФОП [PERSON] ); - актуальним власником транспортного засобу з 23 березня 2019 року є [PERSON] , [INFO] (а.с.82-95 т.2). Свідок [PERSON] суду показав, що в період часу з грудня 2013 року по січень 2014 року [PERSON] придбав автомобіль NISSAN QASHGAI, на придбання якого у останнього були власні кошти, оскільки він десять місяців працював на Півночі. На час придбання автомобіля позивач з відповідачем були лише знайомими. В 2014 році він поїхав на Північ на роботу. Йому відомо, що 01 березня 2014 року сторони одружились. Незадовго до весілля сторони стали мешкати разом та [PERSON] ніде не працювала. Зі слів [PERSON] йому відомо, що зі [PERSON] вони перебували у поганих стосунках, внаслідок чого разом були лише шість місяців. Також вказав, що під час роботи на Півночі його та [PERSON] заробітна плата у кожного складала п`ять тисяч доларів щомісячно. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються\~ ЦК та СК України. На підставі ст. ст.\~12,\~13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами статей 77, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України). До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тобто, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц. Частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина 1 ст. 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст.205 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 01 березня 2014 року. Спірний транспортний засіб MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов [NUMBER] [PERSON] було придбано 15 травня 2014 року, про що свідчить довідка-рахунок серії ВІА №466378 від 15 травня 2014 року. Отже, спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Щодо зустрічного позову суд зазначає таке. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок зазначений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Відповідачем за первісним позовом не доведено, що кошти отримані від продажу 13 травня 2014 року автомобілю марки NISSAN QASHGAI у розмірі 197 649,00 грн, який був набутий ним до шлюбу є його особистою власністю та були витрачені для придбання спірного автомобіля, оскільки суду не надано доказів дійсної вартості такого автомобіля на момент придбання. Крім того, відповідачем [PERSON] суду не надано жодних доказів, що він та [PERSON] є однією особою. В той же час, твердження позивача [PERSON] про те, що для придбання спірного автомобіля були використані також її особисті кошти, які не були спільними з відповідачем не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Твердження позивача [PERSON] щодо придбання спірного автомобіля 15 травня 2015 року, про що йдеться в первісному позові, спростовуються письмовими матеріалами справи, з яких видно, що транспортний засіб MITSUBISHI LANCER був придбаний [PERSON] саме 15 травня 2014 року. Відповідно до змісту первісної позовної заяви [PERSON] вказує, що між відповідачем за первісним позовом та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску. Проте, [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог не надано належних, допустимих та достовірних доказів, що договір, який просить визнати недійсним існував та був укладений саме між відповідачем [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги за зустрічним позовом щодо визнання договору купівліпродажу легкового автомобіля MITSUBISHI LANCER 2009 року випуску, кузов [NUMBER] , придбаний [PERSON] на підставі довідки-розрахунку ВІА 466378 від 15 травня 2014 року, таким що відбувся задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження цих вимог не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи законних інтересів. На порушення ч.6 ст.177 ЦПК України жодною із сторін в ході розгляду справи не було надано оспорюваний договір. Отже, в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість як первинного так і зустрічного позовів розгляд заяви представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог за основним позовом є недоцільним. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як видно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. \~ \~ \~ \~ Згідно з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог судом відмовлено, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивачів. Крім того, на користь відповідача [PERSON] з позивача [PERSON] підлягають стягненню підтверджені належним чином понесені витрати на правову допомогу, що складають 5 500,00 грн.

Outcome: dismissed