Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до публічного акціонерного товаритсва комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування збитків. Мотивував свої вимоги тим, що ним 02 листопада 2015 року було відкрито у ПАТ КБ «Приват Банк» банківський рахунок та отримано картки [NUMBER], [NUMBER]. Для користування банківськими рахунками, здійснення операції з коштами він зареєструвався у системі «Приват-24» з доступом через мережу інтернет. Позивач зазначає що 06 лютого 2017 року та 07 лютого 2017 року з його рахунку було перераховано на банківські рахунки ряду фізичних осіб кошти на загальну суму 360000 гривень. Натомість, як вказує позивач він у ці дні не здійснював верифікацію у системі «Приват-24». Позивач з посиланням на ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 27 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні» вважає, що ПАТ КБ «Приват банк» повинен нести відповідальність за неналежні перекази з рахунку неналежного платника, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму збитків у розмірі 360000 гривень. В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги позовної заяви та з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи просили суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, при цьому наполягаючи на тому, що за даним позовом правомірність своїх дій зобовязаний довести відповідач ПАТ КБ «Приват банк». Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. При цьому представник зазначив та надав суду відповідні докази тієї обставини, що позивач 06 лютого 2017 року та 07 лютого 2017 року здійснював велику кількість операцій у системі «Приват-24», у тому числі як зазначив представник і щодо переведення ряду фізичних осіб коштів на суму 360000 гривень. Крім того представник зазначив, що фактично позивач доведеність правомірності своїх вимог покладає на відповідача, що з огляду на змагальність та диспозитивність процесу є неприпустимим. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що позивачем в обгрунтування позовних вимог надано до суду 8-м платіжних доручень про переведення грошових коштів на загальну суму 360000 гривень у період часу з 06 лютого 2017 року по 07 лютого 2017 року. В той же час позивачем не надано суду буд-яких інших доказів на підтвердження фактичних обставин зазначених у позові, як то наявності взаємовідносин між ним та відповідачем, укладення між ними договорів, відкриття карткових рахунків та отримання карток, тощо. Крім того, позивачем не надано до суду підтвердження його звернень до ПАТ КБ «Приват банк», а так само можливих звернень до правоохоронних органів щодо здійснення карно кримінальних дій відносно його майна. Також представники позивача не надали будь-яких пояснень з приводу здійснення чи нездійснення будь-яких операцій у системі «Приват-24» у зазначені позивачем дати. Також судом звертається увага на ту обставину, що позивач пред'являючи вимогу про стягнення з відповідача суми збитків у розмірі 360000 гривень не надає суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності винних дій відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Жодного документального підтвердження на обґрунтування вищезазначених обставин, представниками позивача, суду надано не було, а тому суд вважає, що такі обґрунтування позову не знайшли свого відображення у доказах, досліджених судом. Судом, перед початком розгляду справи по суті було роз'яснено сторонам обов'язок подання доказів до початку розгляду справи по суті, що прямо передбачено чинним Цивільним процесуальним кодексом України. В ході розгляду справи, а зокрема на стадії дослідження матеріалів справи, представниками позивача, також не було надано суду будь-яких доказів на обгрунтування позовних вимог. Пояснюючи суду причину відсутності таких доказів, представники позивача зауважили, що у разі необхідності дослідження таких доказів судом, саме відповідач повинен сам такі надати і витребовувати такі у відповідача у них як представників сторони по справи, можливості немає. Суд вважає таку причину невиконання вимог Цивільного процесуального кодексу України про безпосереднє представлення доказу в судове засідання, неповажною і бере до уваги принцип розумності строків розгляду справи ухваливши розглянути справу за дослідженими безпосередньо у судовому засіданні доказами. Крім того, суд змушений констатувати факт ігнорування позивачем вимог Цивільного процесуального кодексу України, зауважуючи, що надання/ненадання доказів є правом, а не обов'язком сторони, яка обґрунтовує конкретні позовні вимоги. Суд оцінюючи причини не надання позивачем доказів на підтвердження вищезазначених обставин і вважаючи їх неповажними в той же час констатує, що представники позивача, які діяли на підставі відповідних документів є повноважними і такі документи на право представляти інтереси [PERSON], не містять жодних застережень щодо вчинення окремих процесуальних дій, щодо подання/неподання доказів. Покладення на відповідача обов'язку надання (збирання) доказів на користь будь-якої із сторін спору, про що заявили в судовому засіданні представники позивача не ґрунтується на вимогах закону та суперечить принципу диспозитивності і змагальності сторін. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Принцип безпосередності судового розгляду закріплено у ст.159 ЦПК України відповідно до якої суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування покладаються на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, суд вважає, що позивач не виконуючи вимог Цивільного процесуального кодексу України про представлення доказів на обгрунтування вимог позову, реалізував своє диспозитивне право щодо подання доказів і участь у дослідженні таких доказів у той спосіб, який він обрав самостійно. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а тому суд вважає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги до ПАТ КБ «Приват банк», оскільки суду не надано належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог в розумінні статей 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed