Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], третя особа Приватне підприємство «Моноліт» про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «ДОЧІРНИЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ, яка рахується станом на 30.04.2014 року в загальній сумі 745245 (сімсот сорок п'ять тисяч двісті сорок п'ять) гривень 79 копійок, в тому числі: заборгованість з повернення кредитних коштів - 700000,00 грн., заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами - 40266,31 грн., пеня за прострочення повернення кредитних коштів - 4802,79 грн. та пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами - 176,69 грн.; та судовий збір. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 20.12.2012 року між ПАТ «ДОЧІРНИЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» (далі - Банк/позивач) і ПП «Моноліт» (далі - третя особа) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ (далі - Кредитний договір), за умовами якого ПП «Моноліт» для поповнення обігових коштів надано по 20.12.2013 року кредитні кошти в сумі 700000,00 грн. з процентною ставкою 26 % річних. В якості забезпечення зобов'язання третьої особи перед Банком, укладено договір поруки від 20.12.2012 року (далі - договір Поруки), відповідно до якого [PERSON] (далі - відповідач) взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати по борговим зобов'язанням третьої особи, які виникають з умов Кредитного договору. Незважаючи на вимоги про погашення боргу відповідач та третя особа своїх зобов'язань по Кредитному договору та договору Поруки належним чином не виконували, у зв'язку з чим у відповідача та третьої особи, як у солідарних боржників перед Банком виникла заборгованість, яка станом на 30.04.2014 року становить 745245, 79 грн., в тому числі: заборгованість з повернення кредитних коштів - 700000,00 грн., заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами - 40266,31 грн., пеня за прострочення повернення кредитних коштів - 4802,79 грн. та пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами - 176,69 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача, як поручителя та солідарного боржника у даних правовідносинах. Третьою особою - Приватним підприємством «Моноліт» в особі директора подано письмові заперечення на позов, які зводяться до того, що згідно рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року дійсна заборгованість ПП «Моноліт» за Кредитним договором складає 533296,47 грн., про стягнення якої відкрито виконавче провадження. Окрім договору Поруки, в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором позивач з відповідачем уклали договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка, що належить відповідачу [PERSON] 05.08.2014 року нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно, а 03.11.2014 року державним виконавцем складено Акт опису і арешту майна; вказана земельна ділянка передана на реалізацію в примусовому порядку. А тому, відповідач може бути притягнутий до майнової відповідальності як поручитель лише на суму 148825,47 грн., яка складає різницю між заборгованістю, вказаною у рішенні господарського суду та заборгованістю, що погашається за виконавчим написом нотаріуса. Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надавав суду письмові та усні пояснення, які зводяться до того, що всі кошти, сплачені відповідачем та третьою особою в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором після подачі позивачем даного позову до суду, було спрямовано (рознесено) Банком в рахунок погашення заборгованості по сплаті відсотків, пені та ін. у визначеній Кредитним договором черговості їх сплати, яка виникла після 30.04.2014 року, тобто після дати, станом на яку позивач просив суд стягнути кредитну заборгованість з відповідача у даній справі. А тому з урахуванням усіх платежів, станом на 30.04.2014 року сума заборгованості не зменшилась. Що стосується рішення господарського суду від 04.07.2014 року, яким з ПП «Моноліт» за Кредитним договором стягнуто 533296,47 грн., то слід враховувати, що позивачем помилково зменшено позовні вимоги на суму 100000,00 грн., а судом двічі зараховано цю суму в рахунок погашення заборгованості. Окрім того, наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості з основного боржника не позбавляє Банк можливості звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителя - відповідача у даній справі, який є солідарним божником. Звернення стягнення за виконавчим написом не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, взятої ним за договором Поруки, за умовами якого останній зобов'язаний у повному обсязі відповідати а виконання третьою особою зобов'язань за Кредитним договором, відповідальність відповідача і третьої особи є солідарною. Нікчемними є наведені у запереченнях посилання третьої особи про те, що рішення господарського суду є підставою для обмеження розміру відповідальності відповідача сумою, зазначеною у вказаному рішенні, оскільки позивач може на власний розсуд обирати спосіб захисту своїх прав і чинним законодавством не встановлено обмежень, щодо можливості звернення до суду з позовом до поручителя. Разом з цим, Кредитний договір діє до повного виконання зобов'язань за ним, а тому відповідно до умов на суму заборгованості продовжують нараховуватись як відсотки за користування кредитними коштами, так і пеня за несвоєчасне повернення заборгованості і відсотків. Нарахування відсотків і пені повністю і остаточно припиняється в останній день дії кредитної лінії або у день фактичного повернення загальної заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, та просив у задоволенні вимог Банку відмовити, виходячи з наступного. Вважає, що обставини, викладені у письмових запереченнях третьої особи заслуговують на увагу суду і є підставою для відмови у задоволення позовних вимог: розмір заборгованості за Кредитним договором встановлено вказаним рішенням господарського суду, яке набрало законної сили. Окрім того зазначив, що відповідач є солідарним боржником і не лише фінансовим, а і майновим поручителем, а тому не може відповідати за зобов'язаннями третьої особи в обсязі, зазначеному позивачем, оскільки предмет застави знаходиться на примусовій реалізації. Наявність рішення господарського суду та виконавчого напису нотаріуса виключає можливість стягнення з [PERSON] заборгованості, вказаної позивачем. Просив суд, застосувати строк позовної давності до вимоги позивача про стягнення неустойки, передбаченої в п.10.1. Кредитного договору, виходячи з п.3 Додаткової угоди та умов Кредитного договору про строк повернення траншу. Заслухавши у судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «ДОЧІРНИЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» - позивачем у справі та приватним підприємством «Моноліт» - третьою особою у справі укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ від 20 грудня 2012 року (далі - Кредитний договір) (а.с. 11-27) із змінами, внесеними Додатковою угодою № 1 від 26.12.2012 року (а.с.28), згідно з якими позивач надав третій особі (позичальнику) для поповнення обігових коштів кредитні кошти в розмірі 700000,00 грн. на строк по 20.12.2013 року з процентною ставкою 26 % річних. Відповідно до Кредитного договору №19-Н/12/36ЛОО/КЛ-МБ Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію у національній валюті та зобов'язався в порядку і на умовах, визначних договором, надавати йому окремими частинами (траншами) кредитні кошти, а позичальник зобов'язався своєчасно повернути кредитні кошти у терміни, встановлені цим договором і щомісячно (не пізніше 3 робочих днів, наступних за днем закінчення періоду, за який нараховуються відсотки за користування цими коштами) сплачувати відсотки за користування кредитними коштами; виконувати умови договору. Відсотки за кредитом нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитом, їх нарахування здійснюється щоденно протягом дії цього договору із розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно) та повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. Згідно з п.10.1 Кредитного договору за несвоєчасне виконання зобов'язань сплачується пеня за прострочення строків повернення кредиту та за прострочення строків сплати відсотків за користування кредитними коштами. За Кредитним договором позивач має право в односторонньому порядку вимогами дострокового повернення повної суми заборгованості при невиконанні чи неналежному виконання третьої особою або відповідачем визначених у вказаному договорі зобов'язань. Відповідно до п.п. в), д) п. 2.1, п. 2.2 Договору №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ належне виконання позичальником зобов'язань по цьому Договору забезпечується іпотекою земельної ділянки, що належить на праві власності [PERSON] та фінансовою порукою [PERSON] на повний розмір зобов'язань за цим договором, що оформляється окремими договорами. Так, для забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з Договору №19-Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ, 20.12.2012 року між позивачем і відповідачем було укладено договір Поруки, за умовами якого відповідач зобов'язаний у повному обсязі відповідати за виконання третьою особою (як позичальником) зобов'язань, що виникають з Договору № 19- Н/12/36/ЮО/КЛ-МБ, відповідальність відповідача і позичальника є солідарною. (а.с.6-10). Перед укладенням Кредитного договору та договору Поруки відповідач та третя особа були повідомлені про всі умови кредитування в Банку. Однак, в порушення умов Кредитного договору та договору Поруки, третя особа і відповідач своїх договірних зобов'язань перед Банком не виконували належним чином. Незважаючи на попередження про виникнення заборгованості по кредиту та необхідності її погашення ( а.с. 109-112) відповідач - як поручитель та солідарний боржник суму заборгованості не погасив. За даними обліку позивача, станом на день звернення до суду з даним позовом, частково сплачено лише відсотки за користування одержаними кредитними коштами на загальну суму 221533,47 грн. (а.с. 29-108). Станом на 30 квітня 2014 року за третьою особою рахується заборгованості перед Банком на загальну суму 745245,79 грн. в тому числі: заборгованість з повернення кредитних коштів за Договором - 700000,00 грн.; заборгованість із сплати відсотків за користування кредитними коштами за період з 20.01.2014 року по 29.04.2014 року - 40266,31 грн.; пеня за прострочення повернення кредитних коштів за період з 21.12.2013 року по 30.04.2014 року - 4802,79 грн. пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами за період з 25.02.2014 року по 30.04.2014 року - 176,69 грн. (а.с.5), яка станом на день розгляду справи у суді не сплачено. Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами: копією розрахунку заборгованості станом на 30.04.2014 року (а.с.5), копією договору поруки від 20.12.2012 року (а.с.6-10), копією договору про відкриття кредитної лінії від 20.12.2012 року (а.с.11-27), копією Додаткової угоди № 1 до договору про відкриття кредитної лінії від 20.12.2012 року (а.с.28), копіями меморіальних ордерів (а.с.29-72), копією виписок по особовому рахунку (а.с.72-108), копією повідомлення - вимоги та доказів направлення/отримання (а.с.109-112), копією паспорта та ідентифікаційного номеру відповідача (а.с.113-115), копією свідоцтва про державну реєстрацію ПП «Моноліт» (а.с.116-118), копією свідоцтва про державну реєстрацію ПАТ «ДОЧІРНИЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» (а.с.119-120, 121-124), копією статуту ПАТ ДОЧІРНИЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ» (а.с.125-128). Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою, порукою. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У пункті 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч.1 ст. 612. ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов'язку Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.ст. 553 і 554 ЦК України). За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав, надавши третій особі кредит, проти чого останній та відповідач не заперечують, а третя особа і відповідач, в свою чергу, не виконують умов Кредитного договору та договору Поруки. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов'язань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит. Заперечуючи проти позову, представник третьої особи та відповідача стверджував, що згідно з рішення господарського суду Житомирської області від 04.07.2014 року дійсна заборгованість ПП «Моноліт» за Кредитним договором складає 533296,47 грн., про стягнення якої відкрито виконавче провадження. Однак, твердження про те, що розмір заборгованості за Кредитним договором станом на 30.04.2014 року встановлено вказаним рішенням господарського суду, яке набрало законної сили - суд не може покласти в основу рішення у даній справі і відкидає, оскільки судом при розгляді даної справи встановлено і матеріалами справи підтверджується (меморіальними ордерами, виписками з особових рахунків, розрахунком заборгованості та письмовими поясненнями з детальним розрахунком заборгованості та відображенням зарахування коштів після 30.04.2014 року), що станом на 30 квітня 2014 року за третьою особою рахується заборгованості перед Банком на загальну суму 745245,79 грн. Усі кошти, сплачені відповідачем та третьою особою в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором після подачі позивачем даного позову до суду, було спрямовано (рознесено) Банком в рахунок погашення заборгованості по сплаті відсотків, пені (у визначеній Кредитним договором черговості їх сплати) яка виникла після 30.04.2014 року, тобто після дати, станом на яку позивач просив суд стягнути кредитну заборгованість з відповідача у даній справі. А тому, з урахуванням усіх сплат по кредиту, станом на 30.04.2014 року сума заборгованості не зменшилась і складає суму, вказану у позовній заяві, яка станом на день розгляду справи у суді не погашена. Окрім того, суд враховує, що при розгляді справи господарським судом, позивачем помилково зменшено позовні вимоги на суму 100000,00 грн., а судом двічі зараховано цю суму в рахунок погашення заборгованості. Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідач та третя особа у справі є солідарними боржниками, заборгованість за Кредитним договором стягується з них у солідарному порядку. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Твердження представника відповідача про те, що відповідач може бути притягнутий до майнової відповідальності як поручитель лише на суму, яка складає різницю між заборгованістю, вказаною у рішенні господарського суду та заборгованістю, що погашається за виконавчим написом нотаріуса від 05.08.2014 року - суд також відкидає при вирішення даного спору, оскільки такі твердження спростовуються наступним. Висновками, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК) . Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Звернення стягнення за виконавчим написом нотаріуса від 05.08.2014 року не може бути підставою для звільнення відповідача від майнової відповідальності за договором Поруки та не позбавляє позивача можливості звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором з відповідача, як фінансового поручителя за договором Поруки та солідарного боржника. Як встановлено у судовому засіданні, іпотечна земельна ділянка передана на реалізацію в примусовому порядку і станом на день розгляду справи у суді ще не реалізована, що не оспорювалось сторонами. Окрім того, представник відповідача просив суд, застосувати строк позовної давності в один рік до вимоги позивача про стягнення неустойки, передбаченої в п.10.1. Кредитного договору, виходячи з п. 3 Додаткової угоди та умов Кредитного договору про строк повернення траншу. Однак за результатами розгляду клопотання про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про те, що воно не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16. ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як слідує із змісту статтей 257-258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. За змістом ч. 1, ч. 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Як встановлено судом, строк виконання зобов'язання за Кредитним договором відповідно до умов п. 3 Додаткової угоди настав 20.12.2013 року, і саме з цього моменту почався перебіг позовної давності. Тобто, у Банку виникло право пред'явити вимогу про виконання порушеного зобов'язання щодо повернення кредиту, починаючи з 20.12.2013 року: протягом 1 року - щодо стягнення неустойки (штрафу, пені); та протягом 3 років - щодо повернення заборгованості по тілу кредиту та відсотках. Позивач звернувся до суду 29.05.2014 року, тобто в межах встановленого законодавством як загального так і спеціального строків позовної давності. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають до задоволення. Згідно з частиною 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені (а.с.1) .

Outcome: approved