Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивач ГУ ПФУ в м. Києві звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач перебував на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві, отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Як вбачається з матеріалів пенсійної справи, відповідачу відповідно до його заяви від 07.03.2017 року та доданих документів, що надійшли до Управління від сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП у м. Києві, була призначена пенсія за вислугу років у зв`язку із звільненням зі служби 27.01.2017 року. 20.11.2018 року до Управління надійшов лист управління кадрового забезпечення ГУ НП в м. Києві від 15.11.2018 року №3549/125/26/01-2018 з повідомленням про поновлення відповідача на службі з 27.01.2017 року відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.2017 року №826/1765/17. 22.11.2018 року до Управління надійшла заява відповідача від 19.11.2018 року з проханням припинити виплату пенсії з 14.11.2018 року. Управлінням було припинено виплату пенсії [PERSON] та розраховано суму надміру отриманих відповідачем коштів. Відповідно до розрахунку Управління на доплату (виплату, утримання) пенсії від 23.11.2018 року сума склала 211227, 26 грн. З метою досудового врегулювання спору Управлінням було надіслано листи на адресу [PERSON] з пропозицією добровільного внесення надміру виплачених коштів, проте дані листи було відповідачем проігноровані, безпідставно отримані бюджетні кошти у розмірі 211227, 26 грн. повернуті не були. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ГУ ПФУ в м. Києві безпідставно отримані кошти у сумі 211227, 26 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 01.08.2019 року відкрито провадження у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до [PERSON] про стягнення коштів за правилами загального позовного провадження. 06.11.2019 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що позовні вимоги є абсолютно безпідставними, такими, що сформовані з неправильним викладом обставин справи та з порушенням застосування ст. 1212, 1215 ЦК України. Так, 17.01.2017 року наказом Національної поліції України № 43 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДКР Національної поліції України ГУ НП у м. Києві та Управління поліції охорони в Київській області» [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Наказом Головного управління Національної поліції України в м. Києві від 27.01.2017 року № 52 о\\с у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби полковника поліції [PERSON] звільнено з посади начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України у м. Києві. У зв`язку зі звільненням з поліції [PERSON] було подано заяву про призначення та виплату йому пенсії за вислугу років. Таким чином, дії [PERSON] були абсолютно правомірними, оскільки на момент звернення до Головного управління ПФУ в м. Києві він не перебував на службі, а був звільнений. Відповідачем було оскаржено до суду протиправні накази про звільнення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2017 року визнано протиправними дії Національної поліції України щодо порядку та процедури проведення службового розслідування, що було проведено на підставі наказу Національної поліції України № 1261 від 04 грудня 2016 року «Про призначення та проведення службового розслідування» в частині, що стосується [PERSON] ; визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Національної поліції України від 17 січня 2017 року № 43; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції України в м. Києві від 27 січня 2017 року № 52 о\\с в частині звільнення зі служби в поліції згідно з п. 6 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) полковника поліції [PERSON] з посади начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України у м. Києві; поновлено [PERSON] на службі в Національній поліції України на посаді начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України в м. Києві з 27 січня 2017 року; стягнуто з Головного управління Національної поліції України в м. Києві на користь [PERSON] суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 січня 2017 року по 20 грудня 2017 року у розмірі 104701,28 грн. без вирахування податків та обов`язкових платежів. Наказом заступника Голови - начальником Головного управління Національної поліції у Києві Крищенка А.Є. від 14.11.2018 року № 1149 о/с [PERSON] поновлено на посаді начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України у м. Києві. Жодних виплат середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період 2017-2018 років йому не проводилось, що підтверджується довідкою управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління НП у м. Києві від 19.09.2019 року № 1130/125/30/02-2019, згідно з якою [PERSON] було виплачено кошти за час вимушеного прогулу по справі № 26/7966/16 ( в межах суми стягнення за один місяць) у сумі 10 881, 00 грн. Дана справа була розглянута судом ще у 2016 році та період виплати не входить у той період, за який [PERSON] виплачувалась пенсія. Велика Палата Верховного Суду 16.01.2019 року, розглянувши справу № 753/15556/15-ц, у Постанові від 16.01.2019 року сформувала правову позицію з даного приводу, а саме: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача зрезюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум». Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.12.2019 року від ГУ ПФУ в м. Києві до суду надійшла Заява про зміну підстави позову, відповідно до якої зазначено, що так як при виплаті пенсії відповідачу була відсутня рахункова помилка з боку позивача і недобросовісність з боку набувача, то застосуванню підлягають норми ч. 1 ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник відповідача просить проводити розгляд справи у відсутності відповідача та представника відповідача. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та його представника, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ГУ ПФУ в м. Києві задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 17.01.2017 року наказом Національної поліції України № 43 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДКР Національної поліції України ГУ НП у м. Києві та Управління поліції охорони в Київській області» відповідача [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Наказом Головного управління Національної поліції України в м. Києві від 27.01.2017 року № 52 о\\с у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби полковника поліції [PERSON] звільнено з посади начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України у м. Києві. У зв`язку із звільненням з поліції відповідач [PERSON] подав до ГУ ПФУ у м. Києві заяву про призначення та виплату йому пенсії за вислугу років. Відповідно до поданої заяви від 07.03.2017 року та доданих до неї документів, що надійшли до Управління від сектору з питань пенсійного забезпечення ГУНП у м. Києві, відповідачу [PERSON] була призначена пенсія за вислугу років у зв`язку із звільненням зі служби 27.01.2017 року. У подальшому відповідач [PERSON] , не погоджуючись із прийнятими відносно нього наказами про звільнення, оскаржив їх, звернувшись із відповідним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.2017 року визнано протиправними дії Національної поліції України щодо порядку та процедури проведення службового розслідування, що було проведено на підставі наказу Національної поліції України № 1261 від 04 грудня 2016 року «Про призначення та проведення службового розслідування» в частині, що стосується [PERSON] ; визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Національної поліції України від 17 січня 2017 року № 43; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції України в м. Києві від 27 січня 2017 року № 52 о\\с в частині звільнення зі служби в поліції згідно з п. 6 ч. 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби) полковника поліції [PERSON] з посади начальника управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України у м. Києві; поновлено [PERSON] на службі в Національній поліції України на посаді начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України в м. Києві з 27 січня 2017 року; стягнуто з Головного управління Національної поліції України в м. Києві на користь [PERSON] суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 27 січня 2017 року по 20 грудня 2017 року у розмірі 104 701,28 грн. без вирахування податків та обов`язкових платежів. Наказом заступника Голови - начальником Головного управління Національної поліції у Києві Крищенка А. Є . від 14.11.2018 року № 1149 о/с [PERSON] поновлено на посаді начальника Управління карного розшуку Головного управління Національної поліції України у м. Києві. 20.11.2018 року до Управління надійшов лист управління кадрового забезпечення ГУ НП в м. Києві від 15.11.2018 року №3549/125/26/01-2018 з повідомленням про поновлення відповідача на службі з 27.01.2017 року відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.12.2017 року №826/1765/17. 22.11.2018 року до ГУ ПФУ в м. Києві надійшла заява відповідача від 19.11.2018 року з проханням припинити виплату пенсії з 14.11.2018 року. ГУ ПФУ в м. Києві було припинено виплату пенсії [PERSON] та розраховано суму надміру отриманих відповідачем коштів. Відповідно до розрахунку Управління на доплату (виплату, утримання) пенсії від 23.11.2018 року сума склала 211227, 26 грн. З метою досудового врегулювання спору Управлінням було надіслано листи від 26.12.2018 року, 28.12.2018 року на адресу [PERSON] з пропозицією добровільного внесення надміру виплачених коштів, але відповідач до цього часу грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення. Статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, згідно з даною нормою закону поверненню підлягають лише кошти, якщо їх виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату, та в разі недобросовісності з боку набувача. За відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, такі кошти поверненню не підлягають. Такі правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-151цс13 та від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс 14, які згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати. Виходячи з аналізу ст. 1215 ЦК України безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Крім того, порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про пенсійне забезпечення» та базовим, в даному випадку, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби за деяких інших осіб». Так, відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Згідно з ч.1 ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Згідно з ч.3 ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби за деяких інших осіб» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Аналіз наведених норм права трьох фундаментальних для системи пенсійного забезпечення України законів говорить про те, що законодавцем у пенсійних правовідносинах встановлено єдиний підхід з застосуванням відпрацьованої юридичної техніки механізму повернення надмірно отриманих пенсійних виплат, який може спрацювати виключно за одночасного існування двох умов (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), які об`єднують в собі умисел на надання недостовірної інформації. Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання територіальними органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій, що є безнадійними до списання визначений Порядком повернення сум пенсії, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсії, що є безнадійними до стягнення затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 6-4 від 21 березня 2003 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 15 травня 2003 року № 374/7695 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 25-3 від 25.11.2014). Зі змісту п. 3 цієї Постанови вбачається, що для відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе тільки за двох умов: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Даний перелік є вичерпаний і розширеному тлумаченню не підлягає. Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме через зловживання, зокрема, у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14). Згідно з п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Будь-яких доказів, які б свідчили про рахункову помилку з боку Управління, або про надання відповідачем завідомо неправдивих даних, що стали підставою для призначення пенсії, а також зловживань з боку відповідача при отриманні приведеної в позові суми, позивач суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача зазначеної у позові грошової суми, а тому суд вважає позов ГУ ПФУ в м. Києві безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed