Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач звернувся в Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовною заявою до АТ «Покровський ГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяною ушкодженням здоров`я, пов`язаної з виконанням трудових обов`язків, посилаючись на те, що в період часу з 15.09.1988р. по 25.10.2012р. він працював на ПАТ Орджонікідзевський ГЗК помічником машиніста екскаватора на Богданівському, а потім на Чкаловському кар`єрі. 25.10.2012р. був звільнений з роботи за власним бажанням по ст..38 КЗпП України. У подальшому почав часто хворіти та був направлений в Український науково-дослідний інститут промислової медицини, яким 23.05.2014р. позивачу було встановлено професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пилотоксичний бронхіт першої ст.,емфізема легень першої ст.) (ХОЗЛ), ЛН другого ступненя, нейросенсорна приглухуватість. За висновком МСЕК позивачу первинно 29.07.2014р. було встановлено 10% втрати професійної працездатності по ХОЗЛ. При наступному переогляді у 2015р. відсоток втрати працездатності становив 25%, а 08.12.2020р. було встановлено 65% втрати працездатності від професійних захворювань безстроково та встановлено 3 групу інвалідності. У зв`язку з втратою працездатності, позивач поніс значну моральну шкоду, яка виражається у фізичному болі, емоційних, душевних та моральних стражданнях, які він переніс. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з АТ «ПГЗК» на його користь відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в сумі 250000,00 грн. Згідно наданого відзиву на позов, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість останнього. Так, відповідач вказує на те, що АТ «ПГЗК» припускає, що здійснювана ним діяльність з виробництва марганцевих руд може бути джерелом небезпеки з властивістю підвищення ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю. Разом з тим, відповідач вважає необґрунтованим заявлений до стягнення позивачем розмір моральної шкоди, оскільки такий розмір не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Крім того відповідач звертає увагу на те, що позивач, відчуваючи негативні наслідки розвитку патологічного процесу та загострення хронічних захворювань, приховав вказані обставини тане забажав перейти на іншу роботу, у зв`язку із чим допустив грубу необережність, що є підставою для зменшення розміру грошового відшкодування. Крім того відповідачем заявлено клопотання про розгляд даної цивільної справи в порядку загального позовного провадження із обов`язковою участю позивача у судовому розгляді. Розглянувши вказані клопотання, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останніх з огляду на наступне. Згідно ст..274 ЦПК України У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. Відповідно до ст..277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Обґрунтовуючи клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відповідач посилається на складність справи, кількість учасників та особливість предмету доказування, що унеможливлює, на думку відповідача, розгляд даної справи у спрощеному позовному провадженні. Водночас, відповідачем не наведено жодних конкретних, а не загальних обставин у межах саме даної справи, які унеможливлюють її розгляд у спрощеному порядку. При цьому суд враховує, що учасниками даної справи є позивач та відповідач, будь-яких третіх осіб ані за ініціативи суду, ані за клопотанням учасників не залучено, так само не заявлено будь-яких клопотань про виклик свідків, предметом доказування у даній справі є наявність цивільного правопорушення, яке у свою чергу доводиться сукупністю письмових доказів, які були надані як позивачем так і відповідачем, з огляду на що дана справа є справою незначної складності та не потребує переходу до загального позовного провадження. Щодо клопотання відповідача про обов`язкову явку позивачу у судове засідання, суд вважає його жодним чином не обґрунтованим, та враховуючи відсутність підстав для проведення судового розгляду у судовому засіданні, таке клопотання до задоволення не підлягає. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи в сукупності, прийшов до наступного висновку. Як встановлено судом, позивач [PERSON] в період часу з 15.09.1988р. по 25.10.2012р. працював на ПАТ «Орджонікідзевський ГЗК» помічником машиніста екскаватора, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.9-14). 25.10.2012р. був звільнений за власним бажанням по ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.13). З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.06.2014р. вбачається, що причиною виникнення у позивача професійного захворювання є виконання потерпілим робіт в умовах дії шкідливих виробничих факторів. (а.с.15-18). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №079405, позивачу із 30.11.2020р. встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із професійним захворюванням та 65% втрати професійної працездатності безстроково. (а.с.19). Із долучених до матеріалів справи виписок із медичних карт вбачається перебування позивача на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я з 2014 року (а.с.20-23) Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного захворювання від 23.05.2014р. №882 встановлено у позивача наявність професійного захворювання, а саме: хронічного обструктивного захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.). ЛН першого ступеня; нейросенсорна приглухуватість нульового ст. (початкові явища) ( а.с. 25). У свою чергу медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» на наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 29.10.2020р. №1784 встановлено у позивача наявність захворювань професійного характеру: хронічне обструктивне захворювання легень другої-третьої стадії (пиловий бронхіт другої-третьої стадії, емфізема легень другої-третьої стадії), група С, загострення середнього ступеня важкості. ЛН другого-третього ступеня, хронічне легеневе серце, НК першої стадії; нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (а.с.26). Отже, факт того, що захворювання позивача є професійним, тобто отриманим внаслідок довготривалої праці на АТ «ПГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів встановлений актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.06.2014р., медичними довідками МСЕК, виписками із медичної карти амбулаторного та стаціонарного хворого. Таким чином, між захворюванням позивача та виконуваною ним роботою в умовах впливу шкідливих факторів встановлений причинний зв`язок, що передбачає право останнього на відшкодування моральної шкоди. Водночас посилання відповідача на те, що причинами виникнення у позивача хронічного обструктивного захворювання легень може бути, окрім іншого тютюновий дим, забруднення повітря, а причинами виникнення нейросенсорної приглухуватості є вікові зміни та вірусні інфекції, суд оцінює критично, оскільки такі посилання спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.06.2014р., медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного захворювання від 23.05.2014р. №882 та медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» на наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 29.10.2020р. №1784, відповідного до яких у позивача встановлено саме наявність професійного захворювання, отриманого ним внаслідок роботи у відповідача. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч.4 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці. Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно частин 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, за приписами п.1 ч.2 коментованої статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Стаття 1187 даного нормативного акту під джерелом підвищеної небезпеки визначає діяльність, яка пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Аналогічне впорядковано й судовою практикою, а саме п.4 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», п.5 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю з нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням, або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших людей. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Як вказує позивач, у зв`язку із професійним захворюванням його визнано інвалідом 3 групи безстроково, він безповоротно втратив здоров`я та був звільнений із роботи, змушений щорічно проходити лікування в умовах стаціонару, зважаючи на що позивачу завдано моральної шкоди, яка виражається у фізичному болі, емоційних, душевних і моральних стражданнях, які він переносить по теперішній час. Враховуючи вищевикладене та наявність доказів причинно-наслідкового зв`язку між хворобою позивача та його роботою, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди. У відповідності до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, при визначені розміру належного позивачу відшкодування, суд враховує роз`яснення, які викладені у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. При цьому, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань; з того, що ці страждання у позивача довічні. У свою чергу, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. The United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що у зв`язку із наявним у нього професійним захворюванням він позбавлений можливості повноцінно працювати, забезпечувати себе та свою родину, вимушений постійно витрачати грошові кошти на своє лікування та посилене харчування. Крім того зазначає, що погіршення його стану здоров`я носить хронічний характер, він постійно переносить біль та відчуття задухи, що позбавляє його можливості вільно рухатись та виконувати навіть незначні фізичні навантаження, незважаючи на неодноразові курси лікування його стан здоров`я не покращився, а навпаки постійно погіршується, що у свою чергу приносить йому постійні моральні страждання і переживання. Отже, внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача істотно змінився звичний для нього спосіб життя, суттєво знизилась його життєва активність, тривалі курси лікування призвели до нераціональних втрат життєвого часу та енергії позивача, протягом тривалого часу позивач позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, порушення функцій організму призводить до необхідності залучення додаткових зусиль та ресурсів для організації життя, суттєво обмежує можливості позивача приділяти увагу своїм рідним та близьким людям, своєму духовному та інтелектуальному розвитку. Так, при визначенні розміру грошового відшкодування в рахунок завданої моральної шкоди суд враховує характер отриманого позивачем професійного захворювання, тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, який становить 24 роки та 3 місяці, відсоток втрати ним працездатності - 65%, який встановлено позивачу безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, застосовуючи принцип розумності і справедливості, з урахуванням неможливості безпомилкового, математично виваженого підрахунку розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає, що 200 000,00 грн., буде тією мірою матеріальною компенсацією в даному випадку, яка підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ч.164.2.14 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Таким чином, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. На підставі викладеного, зважаючи на норми чинного законодавства, суд приходить до переконання про стягнення моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та всіх інших податкових платежів. Такої ж позиції дотримується Дніпровський апеляційний суд, яка викладена у постанові від 30.03.2021р. по справі №184/346/20. Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на наявність підстав для зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру грошового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із наявністю грубої необережності позивача, оскільки актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача встановлено порушення відповідачем законодавства про охорону праці, гігієнічних нормативів та регламентів, а виконання позивачем робіт в умовах шкідливих факторів виробництва протягом тривалого часу, відчуваючи при цьому наслідки розвитку патологічного процесу, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст..13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку, що узгоджується із правовою позицією Дніпровський апеляційний суд, яка викладена у постанові від 30.03.2021р. по справі №184/346/20. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що в силу п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної вимоги. За таких обставин, судовий збір слід стягнути із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial