Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перечинський РС ГУ ДМС України в Закарпатській області про усунення перешкод у здійсненні права власності, позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування будинку від 13 грудня 2012 року йому на праві власності належить житловий будинок, який розташований в [ADDRESS]. В даному будинку є прописані відповідачі, які фактично там не проживають більше року, оскільки проживають в іншій області, однак у добровільному порядку відмовляються знятися з реєстраційного обліку, а тому просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному йому на праві власності будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. Під час розгляду справи представник позивача - адвокат [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], що належить на праві власності позивачу [PERSON], знявши їх з реєстраційного обліку у вказаному будинку. У судове засідання позивач не з'явився, однак його представник подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, уточнені позовні вимоги підтримав повністю та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник Перечинського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання також не з'явився, однак подала заяву про розгляд справи без участі представника сектору. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування будинку від 13 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1406 (а. с. 8-10). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстровані, однак там не проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що перешкоджає позивачу у здійсненні ним права власності відносно свого майна (а. с. 20-22, 45). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] без поважних причин не проживають у будинку [ADDRESS] більше одного року, що стверджується довідкою виконкому Перечинської міської ради за вих. № 1331 від 09 вересня 2014 року, тому позов в частині визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком є обґрунтованим. Що стосується позову в частині зняття з реєстрації відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, як роз'яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача також підлягає до задоволення. Судовий збір сплачений позивачем [PERSON] підлягає стягненню з відповідачів, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved