Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив про наступне (зі змінами від 04 листопада 2015 року а.с.30-33). 1.Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на ім»я [PERSON] у розмірі 4/5 частини від вартості квартири. 2.Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на ім»я [PERSON] у розмірі ? квартири. 3.Визнати за [PERSON] право власності на 4/5 частини від вартості трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. 4.Визнати за [PERSON] право власності на ? частини від однокімнатної квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог у позові не зазначено жодного обгрунтування щодо наявності обставин та конкретних правових підстав (відповідного конкретного Закону) щодо недійсності як свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] (у розмірі 4/5 частини від вартості квартири), виданого на ім»я [PERSON], так і свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] (у розмірі ? квартири), виданого на ім»я [PERSON], а міститься лише огульне посилання безпосередньо перед резолютивною частиною позову на те, що позивачі керуються «ст.229, 230, 655, 656, 660, 662 Цивільного кодексу України, ст.ст.3, 15, 118 ЦПК України» без жодного конкретного посилання щодо співвідношення цих норм до предмету судового розгляду. При цьому, в обгрунтуванні позову міститься посилання на фінансування позивачами купівлі вказаних об»єктів нерухомості у відповідних частинах їх вартості, а саме: [PERSON] щодо купівлі вказаної [ADDRESS] - у розмірі ? частини, власником якої у спірному свідоцтві (безпідставно на думку сторони позивачів) вказана [PERSON]; [PERSON] щодо купівлі вказаної [ADDRESS] - у розмірі 4/5 частини, власником якої у спірному свідоцтві (безпідставно на думку сторони позивачів) вказана [PERSON]. Крім того, міститься посилання на факт проживання позивачів у відповідних спірних квартирах та оплату ними житлово-комунальних послуг щодо цих відповідних квартир. При цьому, самими позивачами надані копії нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу вказаних об»єктів нерухомості, згідно з якими покупцем вказаної [ADDRESS] зазначена [PERSON] та покупцями вказаної [ADDRESS] зазначені [PERSON], у розмірі ? частини, та [PERSON], у розмірі ? частини (на підставі яких були видані спірні свідоцтва про право власності). У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON], як і представник [PERSON] - [PERSON] не з»явилися про причини неявки суд не повідомлений. При цьому, згідно з розпискою у рекомендованому листі відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про судовий розгляд цієї справи, а представник [PERSON] - [PERSON] також був повідомлений про час, дату та місце розгляду даної справи, що вбачається з його заяви та розписки про ознайомлення з матеріалами справи, які були досліджені у судовому засіданні. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі, а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права, що зокрема стосується і вимог до обгрунтування відповідачами заяв про перегляд заочного рішення. Крім того, судом враховано, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та їх обгрунтування, просили позов задовольнити, не заперечували проти встановлення заочного порядку розгляду справи. Крім того, з пояснень позивача [PERSON] на запитання суду вбачається, що остання пояснила про те, що саме згідно з вищевказаним договором купівлі-продажу (копія якого була надана саме стороною позивача) [ADDRESS] (однокімнатну із зазначенням будівельної адреси в Дарницькому районі м. Києва) було видано спірне свідоцтво про право власності на цю [ADDRESS] (однокімнатну, із зазначенням вже поштової адреси в Дарницькому районі м. Києва). Крім того, з пояснень позивача [PERSON] вбачається, що остання пояснила про те, що саме згідно з вищевказаним договором купівлі-продажу (копія якого була надана саме стороною позивача) [ADDRESS] (трьохкімнатної, із зазначенням будівельної адреси в Дарницькому районі м. Києва) було видано спірне свідоцтво про право власності на цю [ADDRESS] (трьохкімнатну, із зазначенням вже поштової адреси в Дарницькому районі м. Києва). Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Проаналізувавши наведене, вказані норми ЦК України, в тому числі, щодо недійсності правочинів, всі інші матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з вимогами ст.657 ЦК України: договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з положеннями ст.655 ЦК України: за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Проте, позивачем не заявлені вимоги щодо визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу спірних квартир або їх окремих частин. При цьому, навіть у тексті спірних свідоцтв зазначено, що в них лише посвідчено кому належать спірні квартири на праві власності (а.с.8, 10). А згідно з п.6.8 договорів купівлі-продажу спірних квартир - отримання свідоцтва про право власності на відповідну квартиру визначено лише як одна із складових оформлення права власності покупців на таку квартиру, отже саме на підставі саме вказаних договорів виникає право власності у вказаних Покупців. Згідно зі статтею 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Отже судом встановлено, що спірне свідоцтво про право власності (копія а.с.8, автентичність якої сторонами не заперечується) на однокімнатну квартиру [ADDRESS] було видано згідно з договором купівлі-продажу від 02 березня 2011 року (копія а.с.38, 39, автентичність якої сторонами не заперечується) щодо цієї однокімнатної [ADDRESS], укладеного між Продавцем - Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та Покупцями: [PERSON], у розмірі ? частини, та [PERSON], у розмірі ? частини. Крім того, судом також встановлено, що спірне свідоцтво про право власності (копія а.с.10, автентичність якої сторонами не заперечується) на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] було видано згідно з договором купівлі-продажу від 05 липня 2011 року (копія а.с.34, 35, автентичність якої сторонами не заперечується) щодо цієї трьохкімнатної [ADDRESS] між Продавцем - Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та Покупцем [PERSON], з урахуванням заміни Покупця [PERSON] на Нового Покупця - [PERSON] відповідно до змісту Договору від 23 березня 2012 року про внесення змін до вказаного Договору купівлі-продажу від 05 липня 2011 року (копія а.с.36, автентичність якої сторонами не заперечується). При цьому, щодо вищевказаних договорів купівлі-продажу спірних квартир, судом врахована і презумпція правомірності правочину, яка імперативно встановлена положеннями ст.204 ЦК України Крім того, щодо твердження сторони позивачів щодо вказаного фінансування ними купівлі вищезазначених об»єктів нерухомості, то ч.1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте, позивачами не надано документів як у письмовій формі, так і посвідчених нотаріально щодо фінансування ними купівлі вказаних спірних об»єктів нерухомості (в тому числі, в частинах, вказаних ними у позовних вимогах). Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи викладене, а також, що вимоги позивачів щодо визнання за ними відповідного права власності є і похідними від вимог щодо вимог про визнання недійсними вказаних свідоцтв, суд вважає, що належить відмовити в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі, і надані стороною позивача інші документи та огульне посилання сторони позивача на наявність численних свідків не спростовує такого висновку суду, оскільки відсутні дані про те, що пояснення вказаних свідків (враховуючи також і положення ст.218 ЦК України), як і зміст інших вищевказаних документів може мати безпосереднє відношення до предмету судового розгляду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed