Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

Позивачем подано до суду позовну заяву, в якій він просив суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з [PERSON] на його користь суму грошових коштів в розмірі 240000 гривень, а також витребувати у [PERSON] на його користь картину « [INFO] ». В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 21.10.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір міни. За умовами договору міни відповідач передав йому, а позивач прийняв у власність 30/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , з відповідною часткою надвірних будівель, яке належало відповідачу на праві особистої приватної власності. Відповідно до вимог абз.4 п.1 договору міни вищевказане майно обмінювалось на картину « [INFO] » та відповідно до вимог абз.5 п.1 договору міни, обмін проводився з доплатою в сумі 240000 гривень, які відповідач отримав від позивача разом із картиною, ще до підписання договору. При цьому, відповідач взяв на себе зобов`язання виконати договір міни до 21.01.2011 року, та у цей же строк зняти з реєстрації всіх заінтересованих в майні осіб. У зв`язку із порушенням своїх зобов`язань відповідачем позивач був вимушений звертатись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з нього відповідача. Не заперечуючи факт отримання грошових коштів на обміняну частину житлового будинку відповідачем було подано зустрічний позов, в ході розгляду цивільної справи №644/13081/14-ц, в якій відповідач просив визнати договір міни удаваним, а також визнати, що 21.10.2010 року між ним та позивачем було укладено договір застави домоволодіння та цей договір забезпечував повернення запозичених коштів в розмірі 10240 доларів США. За результатами неодноразових судових розглядів договір, що був укладений між ним та відповідачем 21.10.2010 року був визнаний недійсним, а сторони повернуті в первісний стан. Враховуючи положення ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, та кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Положення ст.1212 ЦК України застосовуються також й до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Оскільки вже протягом 10 років відповідач безпідставно користується грошовими коштами та картиною, отриманими за недійсним договором, обов`язку щодо повернення отриманого не виконав, позивач змушений звернутись до суду. Відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.16 ЦК України просив застосувати реституцію, як спосіб захисту, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, позовні вимоги визнані частково, а саме на суму 81920 гривень. Зазначено, що позовні вимоги в частині повернення картини «[INFO]» не підлягають задоволенню, оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова в цивільній справі №644/13081/14-ц встановлено, що картина намальована його сином, який формально виписав товарний чек на картину на його прохання для укладання договору міни з [PERSON] .. В рішенні суду зазначено, що картина не належала йому, а належала його синові [PERSON] , у якого вона і знаходилась, а також знаходиться по теперішній час. Тобто, ці вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення грошових коштів в розмірі 240000 гривень, також зазначає, що під час розгляду цивільної справи №644/13081/14-ц вже були встановлені обставини передання грошових коштів позивачем йому та ці обставини не відповідають викладеним в позові. Цим рішенням встановлено, що при укладанні договору міни він помилявся, стосовно того, який правочин укладається, фактично цей договір в його розумінні був забезпечувальним для його боргових взаємовідносин з позивачем. Реально відбулась позика грошових коштів. Реально укладання договору міни полягало в тому, що йому було потрібно розрахуватись із боргами з іншою особою, з якою раніше він вже укладав договір позики від 25.03.2009 року, за умовами якого він отримав грошові кошти в еквіваленті 35240 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 25.03.2010 року. При цьому, він також укладав з дружиною позикодавця аналогічний договір міни, відповідно до якого обміняв належні йому 30/100 частин свого житлового будинку на вазу «[INFO]» з доплатою 190600 грн. Тобто, розрахунки між ним та його позикодавцями проводились у гривні. Оскільки не зміг в повному обсязі розрахуватись з кредитором, було прийнято рішення запозичити у [PERSON] необхідну суму коштів, а саме суму, еквівалентну 10240 доларів США, яка станом на 21.10.2010 року складала 81920 гривень. Проте, позивач, маючи на меті отримати винагороду на свій погляд порахував суму відсотків та включив в суму 240000 гривень на свій розсуд всі витрати, які пов`язував з позикою. Позивач позичив йому кошти без укладання договору позики та навмисно прописав у договорі міни максимальну суму, розуміючи, що це договір є недійсним та найпростіше у майбутньому на підставі саме такого позову, який заявлено, стягнути грошову суму, ніж вирішувати питання пов`язані саме з договором позики. Стверджував, що не отримував від позивача грошові кошти в сумі 240000 гривень, а лише 81920 гривень, для розрахунку з іншим кредитором, цієї суми було достатньо для погашення боргу за договором позики. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не відомі, про час та дату розгляду справи повідомлялись. Враховуючи, що представником відповідача поданий відзвив, а в подальшому двічі подавались заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, але не було надано суду будь-яких документів, що підтверджують поважність причин відсутності в судовому засіданні, а також в рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, але відповідач до суду не прибував, суд вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності, враховуючи доводи викладені у відзиву. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. 21.10.2010 року між позивачем та відповідачем укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом Малаховою Г.І., реєстровий номер №3736. За умовами укладеного договору [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у власність 30/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , з відповідною часткою надвірних будівель, яке належить йому на праві особистої приватної власності на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом, видного Четвертою Харківською державною нотаріальної конторою 15.01.1993 року за р.№3-219, договору дарування, посвідченого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 30 травня 1997 року за р.№3-2832, та договору конкретного користування, посвідченого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 06 травня 1997 року за р.№2-1775; право власності зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 травня 1997 року за реєстровим №43184. Вказане майно обмінюється на картину « [INFO] », обмін проводиться з доплатою в сумі 240000 (двісті сорок) тисяч гривень, які разом із вищевказаною картиною [PERSON] отримав від [PERSON] .. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.04.2016 року у справі №644/13081/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом виселення їх з 30/100 частини житлового будинку [ADDRESS] з усіма проживаючими особами залишені без задоволення. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору міни недійсним, визнання права власності - задоволений частково. Визнано недійсним договір міни, повернувши сторони в первісний стан. В задоволенні інших вимог [PERSON] відмовлено. Дане рішення було предметом апеляційного та касаційного оскарження. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 29.01.2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова було залишено без змін. За текстом постанови зазначено, що [PERSON] на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним довів в суді на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. В тому числі зазначено на те, що самі умови договору міни, що є нерівноцінним обміном єдиного житла на картину « [INFO] », яка до того ж також належала [PERSON] , а не [PERSON] і доплату в сумі 240000 грн.; фактичні попередні правочини [PERSON] з [PERSON] , відповідно до аналогічних умов договору міни фактично був забезпечений договір позики, що дало йому підстави мати помилкове уявлення про такий же договір з [PERSON] ; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором міни [PERSON] , та продовження позивачем та його матір`ю [PERSON] проживати в спірній квартирі після укладення договору міни, сплачувати комунальні послуги. Постановою Верховного Суду від 21.01.2020 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 квітня 2016 року та постанова Апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2018 року залишені без змін. Із змісту постанови касаційної інстанції вбачається, що укладений між сторонами договір міни від 21 жовтня 2010 року не відповідав внутрішній волі [PERSON] , оскільки останній вважав, що ця угода є забезпеченням його боргових зобов`язань перед [PERSON] . При цьому суди правильно виходили з того, що воля позивача за зустрічним позовом не була направлена на відчуження єдиного житла, в якому він проживає разом зі своєю матір`ю - особою похилого віку. Протягом більш ніж чотирьох років після вчинення правочину не відбулася фактична передача спірного нерухомого майна. Тобто, обґрунтованим є висновок про те, що [PERSON] помилився щодо правової природи договору міни, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, що дійсно було і має істотне значення. В даній справі [PERSON] не заявляв вимог з підстав, передбачених статтею 235 ЦК України, і судами не встановлено факту укладення сторонами договору міни для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ч.ч.1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Рішеннями першої інстанції, що залишено без змін постановами апеляційної та касаційної інстанції, було задоволено зустрічний позов [PERSON] та визнано недійсним договір міни від 21.10.2010 року. При цьому, договір міни не визнавався удаваним, а визнаний саме недійсним, оскільки [PERSON] помилився щодо правової природи договору міни, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, що дійсно було і має істотне значення. В рішенні суду першої інстанції повернуто сторони в первісний стан. Тобто, за наслідками визнання договору міни недійсним, сторона договору [PERSON] отримує передану власність 30/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , з відповідною часткою надвірних будівель, яке належить йому на праві особистої приватної власності, а [PERSON] повинен отримати картину « [INFO] » та 240000 гривень, отримані [PERSON] у якості доплати. Відповідно до вимог ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Із змісту рішення першої інстанції, постанови апеляційної інстанції та постанови касаційної інстанції ухвалених під час розгляду цивільної справи №644/13081/14-ц, де учасниками були сторони у справі, вбачається, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідна картина « [INFO] » ніколи не належала позивачу [PERSON] , а належала [PERSON] , яку він отримав від [PERSON] у якості подарунку на День народження. Дана картина на момент розгляду справи перебувала в спірному будинку за місцем проживання [PERSON] та його матері. Тому, суд погоджується із доводами відповідача щодо безпідставності вимог про зобов`язання його повернути позивачу картину « [INFO] ». Що стосується вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] доплати в сумі 240000 гривень, суд зазначає наступне. В резолютивній частині рішення суду першої інстанції обставина необхідності застосування реституції констатується, а не вирішується як окрема вимога, оскільки таких вимог при подачі зустрічного позову позивачем не заявлялось. Тобто, позивач, відповідно до вимог ст.16 ЦК України має право на відповідний спосіб захисту, а саме стягнення грошових коштів за договором, що визнаний недійсним, як застосування реституції. За умовами договору відповідні грошові кошти, саме в гривневому еквіваленті, була передані [PERSON] .. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких даних відповідачем про передачу грошових коштів в доларах США в момент складання договору міни, а саме суму, еквівалентну 10240 доларів США, яка станом на 21.10.2010 року складала 81920 гривень, про проведення будь-яких розрахунків за даним договором, суду не надано. Не встановлено й даних обставин про виконання чи часткове виконання повернення отриманих грошових коштів в розмірі 240000 гривень позивачу відповідачем, в наданих копіях судових рішень. Тобто, з урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача 240000 гривень. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial