Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу у розмірі 10000 доларів США та судові витрати. В обґрунтування зазначив, що у 1996 р. позичив відповідачці 400 доларів США, у 2005 р. знову позичив 9000 доларів США на придбання автомобіля, а у 2006 році позичив ще 15000 доларів США на майстерню для ремонту автомобілів, а всього 24400 доларів США. Відповідачка зобов'язувалась повернути кошти, однак термін повернення не обговорювався. У 2009 р. померла їхня з відповідачкою мати і він у покращення будинку матері вклав приблизно 3000 доларів США, однак будинок успадкувала відповідачка і продала його, а йому коштів не повернула. У січні 2010 р. та у 2011 р. відповідачка повернула йому відповідно 500 та 5000 доларів США. Залишок боргу склав 18900 доларів США. У жовтні 2012 р. помер чоловік відповідачки, вона успадкувала його майно, борг не повертала. На початку 2014 р. відповідачка знов просила відтермінувати повернення боргу і на підтвердження укладення договору позики надала розписку, згідно якої 10000 доларів США зобов'язувалась повернути до 01.02.2015 р., а 8900 доларів США - у 2015 р. Однак свої зобов'язання за договором позики відповідачка не виконала, борг не повернула, у зв'язку з чим просить суд стягнути з останньої зазначену суму боргу. Відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 02.02.2014 р., наданої нею [PERSON], недійсною. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що у жовтні 2012 р. помер її чоловік [PERSON] Їй відомо, що за життя чоловіка, між останнім та позивачем, який є її рідним братом, існували стосунки з приводу позики коштів, однак вона до цих відносин відношення не мала. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина і відповідач подав до нотаріуса вимогу кредитора до спадкоємців, в якій ствердив про існування у нього розписки померлого про позику коштів на суму 26000 доларів США та висунув вимогу до спадкоємців на суму 200000 грн. Оскільки вона була єдиною спадкоємицею (інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини), то змушена була повернути відповідачу, як кредитору, вказану суму коштів. Після чого одержала від нього розписку про відсутність будь-яких фінансових і майнових претензій. Вказану розписку подала нотаріусу, після чого той здійснив оформлення спадкового майна на її ім'я. Просить визнати написану нею розписку недійсною, а у задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю. [PERSON] в судове засідання не з'явився, забезпечив явку уповноваженого представника [PERSON], який позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов заперечила та підтримала зустрічний позов, просить відмовити в задоволенні первісного позову за безпідставністю і задовольнити зустрічні позовні вимоги, з підстав викладених у такому. Представник відповідача [PERSON] первісний позов заперечив, в обґрунтування чого звернув увагу на наявність у спадковій справі померлого [PERSON] розписки, наданої [PERSON] про одержання позики на суму 26000 доларів США, що на момент смерті першого складало приблизно 200000 грн., а отже вважає, що кошти, які давав, як позику позивач, одержав [PERSON], а не відповідачка. Позивач звертався до нотаріуса, як кредитор померлого, з вимогою до спадкоємців. Наголошує, що у розписці, яку написала відповідачка під примусом, відсутнє підтвердження про одержання коштів, не міститься даних про те, в якій валюті мали б повертатись кошти та зазначені не ті суми, які вказує позивач. Сам по собі текст розписки і викладений зміст вказують на те, що така писалась не добровільно, а під диктовку, зокрема вказано суму не 18900, а «18,900», не 8900, а «8,90». Просить відмовити у задоволенні первісного позову за безпідставністю та задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи - Буської державної нотаріальної контори у судовому засіданні вирішення спірних питань покладається на розсуд суду. Зазначив, що ним було відкрито спадкову справу у зв'язку зі смертю [PERSON] Єдиним спадкоємцем померлого була його дружина - [PERSON], оскільки усі інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини. До нотаріату були подані вимоги (претензії) кредиторів щодо одержаних померлим за життя коштів, в тому числі таку вимогу 02.04.2013 р. пред'явив і [PERSON] на суму 200000 грн. На підтвердження того, що [PERSON] мав перед [PERSON] грошовий обов'язок, останній надав розписку [PERSON] на суму 26000 доларів США. Про вимогу [PERSON], як кредитора, він повідомив спадкоємця [PERSON] Вказані документи містяться у матеріалах спадкової справи, яку представив на огляд суду. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали та всебічно з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно розписки від 02 лютого 2014 року, написаної [PERSON], слідує, що остання «винна своєму брату [PERSON] віддати борг 18,900 $, який зобов'язується віддати частинами 10 тис $ до 1 лютого 2015 р. і 8,90 у 2015 році» З оглянутої спадкової справи № 35213/2013, відкритою Буською державною нотаріальною конторою вбачається, що [PERSON] помер [INFO] р. У зв'язку з відмовою інших спадкоємців від прийняття спадщини, єдиним спадкоємцем визнана дружина померлого - [PERSON]. На а.с. 70-72 спадкової справи міститься вимога (претензія) про обов'язок спадкодавця подана до державної нотаріальної контори 02.04.2013 р. [PERSON], згідно якої останній ствердив, що померлий мав перед ним обов'язок на суму 200000 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Також наявна розписка [PERSON], надана [PERSON] 04.06.2006 р., про одержання позики на суму 26000 доларів США із зобов'язанням повернення коштів протягом 10 років. (а.с.41) З копії розписки [PERSON] від 12.04.2013 р., наданої відповідачкою, слідує, що останній не має до [PERSON] фінансових та майнових претензій. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Водночас за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Ч. 2 ст.1281 ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців, від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1282 ЦК України - спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи з вимог діючого законодавства та представлених сторонами доказів суд приходить до висновку, що позивачем не надано та не доведено факт передачі коштів у період з 1996 р. по 2006 рік відповідачці [PERSON] Разом з тим, судом досліджено та береться до уваги розписка [PERSON] - чоловіка відповідачки, з якої убачається, що у той самий період і ту ж саму суму [PERSON] позичав [PERSON], який був чоловіком відповідачки, і саме до останнього [PERSON] мав майнові претензії після смерті, пред'явивши відповідну вимогу до спадкоємців, в тому числі і до [PERSON] у порядку встановленому ст.1281 ЦК України. Позивач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні вказані факти не заперечили та не спростували, а отже суд вважає їх достовірними. Крім того, і позивач і його представник визнали, що після 2006 р. і до написання відповідачкою [PERSON] розписки від 02.02.2014 р. жодних коштів їй не передавалось. У відповідності до положень ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Суд також бере до уваги, що зі змісту розписки, наданої позивачем, також слідує, що така не підтверджує факт одержання коштів і взагалі не містить посилань на одержання будь-яких коштів. [PERSON] показала суду, що 02.02.2014 р. відповідач, будучи в стані сильного алкогольного сп'яніння, увірвався до неї додому, де, погрожуючи насильством і знищенням майна, примусив написати розписку ніби-то вона винна йому ще певні кошти і зобов'язується їх повернути. Вона була вимушена написати піддиктовку те, що вказував брат, розраховуючи, що вказані дії брат чинить під впливом алкоголю і коли проспиться, то вони зможуть спокійно з'ясувати стосунки про те, що кошти, які позичив у брата її померлий чоловік, вона вже повернула. З того часу брат до неї не з'являвся і вона вирішила, що брат не пам'ятає свого вчинку про вимагання коштів і вирішила пробачити такий вчинок брата. Тільки з позовної заяви брата довідалась про його наміри вкотре стягнути з неї одні і ті ж самі кошти, які в дійсності позичались її чоловіком і, які вона змушена була повернути, як спадкоємець. Суд також звертає увагу, що твердження позивача та його представника про повернення відповідачкою частини коштів (500 і 5000 доларів США) у 2009 р. та 2011 р. не підтверджено жодними доказами, в тому числі і розписками, які у таких випадках мала б написати відповідачка і. які мали б зберігатись у позивача. Крім того, такі твердження позивача не узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема, на час повернення вказаних коштів (2009 р. та 2011 р.) чоловік відповідачки [PERSON] був живий і на той час у позивача була наявна розписка саме останнього, а не відповідачки. При зверненні до нотаріуса з вимогою кредитора у 2013 р., позивач зазначив усю суму боргу вказану у розписці [PERSON], хоча, як слідує з теперішніх його тверджень, на той час 5500 доларів США йому вже було повернуто. Суд зважає на той факт, що позивач не надав суду жодного доказу про те, що ним одночасно в один і той же період позичались кошти і позивачці [PERSON] і її чоловікові - [PERSON] та ще і приблизно на одну і ту ж саму суму. Представник позивача за первісним позовом не надав суду будь-яких обґрунтованих заперечень щодо дій позивача по стягненню одного і того ж боргу за один і той же період з відповідачки спочатку у порядку ст.1282 ЦК України як кредитор зі спадкоємиці померлого [PERSON], а згодом як позикодавець з позичальника. Крім того, суд бере до уваги, що після подання до нотаріуса вимоги кредитора до спадкоємців померлого на суму 200000 доларів США, що станом на 02.04.2013 р. за курсом НБУ (1 дол.США +7,993 грн.) складало 207818 грн., [PERSON] не звертався до суду з позовом про накладення стягнення на майно, яке було передане [PERSON], як спадкоємцю, у натурі, що, на думку суду, підтверджує факт розрахунку відповідачки з позивачем за боргами її померлого чоловіка і написання відповідачем відповідної розписки від 12.04.2013 р. про відсутність фінансових і майнових претензій до [PERSON] та вказує на недобросовісність дій позивача по намаганню стягнути з відповідачки одну і ту ж суму коштів вдруге. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, суперечать та спростовуються іншими доказами, а отже не підлягають до задоволення. Оцінюючи вимоги зустрічного позову, з огляду їх доведеності, суд виходить з того, що позивачкою за зустрічним позовом відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження своїх доводів про вчинення щодо неї дій, спрямованих на примушування її до написання спірної розписки, тому підстави для визнання розписки від 02.02.2014 р. недійсною, на даний час відсутні, а, відтак, правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] повністю чи частково, немає.

Outcome: dismissed