Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право власності, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, визнання за ним права власності на земельну ділянку. Підставою для звернення до суду стало те, що 11 березня 1997 року позивачем було оформлено Державний акт на право приватної власності на землю Серія ІФ 13-21-2-2137. З того моменту позивач володіє та користується даною земельною ділянкою. В кінці 2016 року, на належну позивачу земельну ділянку висунула вимогу відповідачка та її батько з огляду на те, що вона їм належить на підставі рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] проти позову заперечувала, зазначаючи, що право власності на земельну ділянку оформлено на підставі заяви її тітки - громадянки [PERSON] (позивачки за зустрічним позовом) про передачу тієї ж земельної ділянки, власником якої вона є з 1990- х років. Позивач [PERSON] за первісним позовом подав до суду письмову заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер 2625883801:01:005:0384, площею 0,21 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с. Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 683555526258, яка належить [PERSON], оскільки у нього є реальні побоювання та загроза щодо того, що під час розгляду справи до часу прийняття рішення спірна земельна ділянка може бути відчужена іншим особам, що утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду. Суд своює ухвалою від 14.11.2016 року, наклав арешт на спірну земельну ділянку, оскільки невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Павлівська сільська рада, а також Ямницька сільська рада Oб'єднаної територіальної громади, як правонаступник Павлівської сільської ради первісний позов визнала, проти задоволення зустрічного заперечувала, пояснюючи це тим, що Рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства» було видано помилково. Відповідачка за первісним позовом заявила відвід головуючому судді Струтинському Р.Р. мотивуючи упередженим та необ'єктивним ставленням головуючого судді щодо розгляду заявленого нею зустрічного позову. Судом прийнято рішення задоволити заяву, справу передано до канцелярії Тисменицького районного суду для вирішення питання про її розгляд в іншому складі суду. Автоматизованим розподілом справа 27.11.2017 року передана на розгляд судді Гургула В.Б. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, прийшов до висновку про задоволення первісного позову в повному обсязі, виходячи з наступних обставин справи. На початку 90-х років внаслідок розпаювання, [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства. Знаходилась ця земельна ділянка в урочищі «Камінне». Тітка [PERSON] - [PERSON] також отримала земельну ділянку площею 0,21 га в урочищі «На лані» (яке з кінця 90-х перейменоване на «Камінне»). Земельна ділянка, яку виділили [PERSON] територіально знаходилась ближче до будинку [PERSON], і навпаки, виділена [PERSON] земельна ділянка була ближче до її місця проживання, у звязку з чим ними були подані заяви про обмін земельних ділянок. 22 жовтня 1996 року рішенням № 80 виконавчого комітету Павлівської сільської надано дозвіл [PERSON] провести обмін земельної ділянки в кількості 0,20 га в урочищі «На лані» на земельну ділянку в урочищі «Камінне» в кількості 0,20 га, яка належала [PERSON]. В подальшому, позивач за первісним позовом оформив Державний акт на право приватної власності на землю Серія ІФ 13-21-2-2137 від 11 березня 1997 року. 20 років після здійснення обміну земельними ділянками, на належну [PERSON] ділянку висунули вимоги [PERSON] та [PERSON] з огляду на те, що вона їм начебто належить на підставі рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року, «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178. Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року в редакції чинній на 1996 рік, передача земельних ділянок у власність громадян для ведення особистого селянського господарства провадиться місцевими Радами народних депутатів. Частиною 2 даної статті передбачено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі купівлі-продажу, дарування та обміну. Статтею 9 зазначено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність та реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі. Стяттями 28-29 ЗК України від 1990 року в редакції 1996 року передбачено, що право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки. Припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст. 3 Земельного кодексу України 1990 року в редакції чинній станом на 1996 рік, повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Таким чином, обмін земельними ділянками між [PERSON] та [PERSON], здійснений у 1996 році є достатньою правовою підставою для виникнення у позивача за первісним позовом права власності на спірну земельну ділянку. Стосовно набуття права власності на ділянку відповідачкою за первісним позовом, судом встановлено, що громадянці [PERSON] спірна земельна ділянка була передана відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 19 грудня 2011 року. На підставі чого [PERSON] було отримано рішення Павлівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 30 червня 2015 року, «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства» та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2015 року, інд.номер 40870178. Частиною 1 ст. 81 ЗК України (в редакції станом на грудень 2011 року) передбачено вичерпний перелік виникнення права власності на землю громадян. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підста ві: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України в редакції, чинній на момент начебто виникнення права власності в [PERSON]П, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.657 Цивільного кодексу України станом станом на 18 грудня 2011 року договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, суд переконаний, що нотаріально посвідчена заява [PERSON] не могла призвести до правових наслідків у вигляді переходу права власності на ділянку до відповідачки за певрінсим позовом. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 1 Протоколу № 1\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed