Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувлая до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Посилалася на те, що 01.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис №23128 за кредитним договором №CVHMAN40855 від 28.03.2008 року, що був укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначеним виконавчим написом запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитну заборгованість у розмірі 551210 грн. 74 коп. Із виданим нотаріусом виконавчим написом вона не погоджується, оскільки заборгованість за кредитним договором була спірною. Зазначену обставину підтверджує тим, що виконавчий напис було вчинено після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги на стягнення заборгованості. Окрім того, вказувала на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не було отримано від стягувача первинних документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення. Просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 01.12.2017 року за реєстровим номером 23128. Відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві банк позовні вимоги не визнав та вказував на те, що виконавчий напис був здійснений у відповідності до чинного законодавства. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було, оскільки подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства. 20.08.2017 року на адресу боржника кредитором було надіслано письмову вимогу про усунення порушень, на яку [PERSON] не відреагувала. Третьою особою приватним нотаріусом Швець Р.О. було подано до суду копії документів, на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені у ньому обставини. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Звернувся до суду з заявою, в якій не заперечував проти розгляду справи у його відсутності. Позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просив відмовити в задоволенні позову. Треті особи у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву, в яких не заперечували проти розгляду справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 28.03.2008 року між КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CVHMAN40140855, відповідно до умов якого позичальнику було надано строковий кредит у розмірі 16081,76 доларів США з кінцевим терміном повернення до 27.03.2015 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04% річних. Позичальник у свою чергу взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. (а.с.111-115). Пунктом 17.8 Договору сторони погодили, що позичальник щомісяця у період сплати зобов'язаний сплатити щомісячний платіж у розмірі 299, 14 доларів США. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У грудні 2017 року відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису. 01.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець\~Р.О. було видано виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за 3422 дні з 28.03.2008 року по 10.08.2017 року у розмірі 21314,57 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 548210 грн. 74 коп., які є її боргом за кредитним договором № CVHMAN40855від 28.03.2008 року, що був укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 3968, 78 доларів США; заборгованість за відсотками - 1432,69 доларів США; заборгованість з комісії - 674,36 доларів США; пеня - 14214,50 доларів США; заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 9,72 доларів США; заборгованість по штрафам - 1014, 52 доларів США; витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису - 3000 грн. 00 коп. (а.с.13). За вказаним виконавчим написом державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області було відкрито виконавче провадження №56034334 та 22.05.2018 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. (а.с.14). Позивач із вказаним виконавчим написом не погоджується, у зв'язку з чим звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Зокрема, за змістом ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Положеннями глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р. визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Порядок вчинення нотаріальних дій визначено пунктами 1 - 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Так, згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). За результатами аналізу вище наведених норм права можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна існувати та бути безспірною. Таким чином, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів . Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові від 05.07.2017 року. Проаналізувавши наведені вище роз'яснення, а також надані суду письмові докази в їх сукупності, суд зауважує, що при вчиненні виконавчого напису 01.12.2017 року нотаріус не персвідчився у безспірності пред'явленої до стягнення заборгованості та не витребував необхідних документів у стягувача. До зазначених висновків суд приходить, виходячи з наступних мотивів. Так, як вбачається з дослідженого у судовому засіданні кредитного договору №CVHMAN40140855 від 28.03.208 року, кінцевий строк виконання зобов'язання сторонами було визначено до 27.03.2015 року. Проте, одночасно у п.17.8 Договору сторони погодили, що позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячний платіж у розмірі 299,14 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним. Строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів, неустойки, сторонами було встановлено тривалістю у п'ять років (п.14.11 Договору). Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з дослідженого судом та наданого нотаріусу стягувачем розрахунку заборгованості, заборгованість за усіма її складовими було стягнуто за період з 28.03.2008 року по 10.08.2017 року. Одночасно суд враховує, що положеннями кредитного договору (п.17.8) були визначені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи те, що погашення щомісячних платежів повинно здійснюватись щомісячно з 24 по 28 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-160цс14 від 19.11.2014 року. При цьому, суд враховує, що з заявою про видачу виконавчого напису відповідач звернувся лише 01.12.2017 року, а тому початковим перебігом обрахунку п'ятирічного строку позовної давності є 01.12.2012 року. Зазначена обставина, на думку суду, є безумовним підтвердженням того, що заборгованість за кредитним договором №CVHMAN40855від 28.03.2008 року є спірною. Буд-яких доказів звернення до суду з позовом до боржника ПАТ КБ «Приватбанк» та переривання позовної давності суду надано не було. Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Як було встановлено судом, спірним виконавчим написом було стягнуто з позивача заборгованість по пені у розмірі 14214,60 доларів США. При цьому заборгованість по тілу кредиту та відсоткам є в декілька разів меншою ніж пеня. На підставі наведеного, суд зауважує, що стягувачем не надано суду доказів наявності негативних наслідків через прострочення виконання зобов'язання у заявленому розмірі. Також необґрунтованим є нарахування процентної складової суми штрафу. Зокрема, як було встановлено судом штраф у розмірі 1014,52 доларів США було нараховано, виходячи з розміру суми невиконаного зобов'язання, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 3968, 78 доларів США; заборгованість за відсотками - 1432,69 доларів США; заборгованість з комісії - 674,36 доларів США; пеня - 14214,50 доларів США. Проте, включення до суми невиконаного зобов'язання заборгованості по пені є неприпустимим, оскільки пеня за своєю правовою природою є фінансовою санкцією за неналежне виконання зобов'язання. Однак, вказані вище обставини нотаріусом перевірені не були. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку, суд вважає, що представник відповідача не надав суду доказів того, що сума боргового зобов'язання на час звернення про вчинення виконавчого напису була безспірною. Як роз'яснено у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оспорена боржником лише в позовному порядку. У цих випадках справа розглядається в позовному провадженні за участю нотаріуса, який залучається до участі у справі у якості третьої особи. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заборгованість боржника на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною, а нотаріус належним чином не виконав вимог ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» та не пересвідчився у безспірності заборгованості, що унеможливлює видачу виконавчого напису. приходить до висновку, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved