Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги по підставам, вказаним у позовній заяві та просить суд здійснити розподіл спільного майна подружжя, визнав за кожним з них окремо право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 72,3 кв. м та житловою площею 38,7 кв. м.. Відповідачка в судовому засіданні не заперечувала проти позовних вимог позивача та вказала про те, що вказаний житловий будинок був придбаний нею та її колишнім чоловіком [PERSON] за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя. В судових дебатах відповідач пояснила, що не згодна з позовними вимогами позивача до моменту поділу іншого майна подружжя, яке було нажито за час сумісного проживання. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з [PERSON] позивач [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 25 червня 1993 року і до 14 липня 2015 року. Шлюб був розірваний відділом РАЦС реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровської області 14.07.2015 року і здійснений актовий запис № 21. Від цього шлюбу у сторін є один вже дорослий син. Під час шлюбу сторони на ім'я колишньої дружини [PERSON] за договором купівлі-продажу на спільні кошти подружжя придбали житловий будинок [ADDRESS]. Право власності на вказаний будинок на ім'я відповідача зареєстровано КП «МБТІ» м. Нікополь. Після розірвання шлюбу до сих пір сторонами не вирішено питання про розподіл спільного майна подружжя, зокрема вказаного житлового будинку. Ще до офіційного розірвання шлюбу через відділ РАЦС позивач пішов з дому, залишив там усе спільне нажите майно і до сих пір проживає окремо. Однак, позивач вважає, що вказана обставина ніяким чином не вплинула і не може вплинути на його право власності на спільне нажите майно. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час спільного проживання, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності цих осіб. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Однак відповідачка, користуючись тим, що позивач тимчасово не проживає в їхньому спільному житлового будинку, вирішила незаконно позбавити його права на нього і для цього звернулася до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з позовом про усунення перешкод в володінні, користуванні, розпорядженні власністю шляхом визнання громадянина таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Однак відповідачка вирішила грубо порушити конституційні та інші майнові права позивача, передбачені цивільним та сімейним правом України шляхом визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тобто спільно нажитим житловим будинком з надвірними спорудами. Тому позивач і змушений звернутися до суду з цим позовом. В зв'язку с тим, що вказаний житловий будинок з надвірними спорудами відповідно до вказаних вище норм права є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і розірвання шлюбу не припинило моїх прав на нього, суд вважає, що позивач має право на 1/2 його частину відповідно до ст. 70 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, позивач має право на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними спорудами, але змушений звернутися до суду з цим позовом про розподіл спільного майна подружжя та про визнання за ним права власності на вказаний вище житловий будинок внаслідок того, що відповідачка почала оспорювати його права на нього. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. З доводами позивача, викладеними ним в позовній та в судовому засіданні суд погоджується в повному обсязі, оскільки вони відповідають дійсності та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, передбачені вимогам цивільного та сімейного законодавства України і основуються на нормах матеріального права, а доводи відповідача в судових дебатах щодо невизнання позовних вимог позивача спростовуються стабільними доводами та поясненнями позивача, наданим ними письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності виходячи з наступного. Тем більше відповідач, користуючись процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не зверталася до суду у встановленому законом порядку щодо розподілу іншого будь - якого майна подружжя, а тому її доводи не заслуговують судом уваги. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] задовольнити та здійснити розподіл спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], визнав за кожним окремо право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 72,3 кв. м. та житловою площею 38,7 кв. м..

Outcome: approved