Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що його батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 1979 року. Від шлюбу в них народилось троє дітей: син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Батьки розірвали шлюб згідно рішення суду від 01.04.1991 року. За час перебування в шлюбі батьки побудували житловий будинок № 12по вул. Лисенка в м. Луцьку. Позивач вважає, що його батьку належить 1/2 частка в житловому будинку з господарсько - побутовими спорудами №12по вул. Лисенка в м. Луцьку. 26.07.2010 року його батько [PERSON] помер. Після смерті останнього залишилась спадщина, що складається з 1/2 частки в житловому будинку з господарсько-побутовими спорудами №12по вул. Лисенка в м. Луцьку. [PERSON] не залишив заповіту, а тому спадкування в даному випадку відбувається за законом. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого [PERSON], [PERSON], [PERSON] та матір померлого [PERSON]. Позивач прийняв спадщину шляхом подачі заяви до Першої Луцької державної нотаріальної контори. [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини. [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину. В даний час він дізнався, що матір [PERSON] подарувала весь будинок його сестрі [PERSON], що підтверджується договором дарування від 30.03.2015 року. Просить суд, визнати частково недійсним договір дарування від 30.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з господарсько побутовими спорудами № 12 по вул. Лисенка в м. Луцьку в частині дарування 1/2 частки. Визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно 1/2 частки в житловому будинку з господарсько побутовими спорудами № 12 по вул. Лисенка в м. Луцьку після смерті батька [PERSON], який помер 26.07.2010 року. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, інвентаризаційну справу №32933 будинковолодіння №12 по вул. Лисенка в м.Луцьк (далі І.С.), суд прийшов до висновку, що в позов не підставний та не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, який рішенням Луцького міського народного суду Волинської області від 01.04.1991 року було розірвано (а.с. 5 - 6). Крім того, судом встановлено, що від шлюбу в них народилось троє дітей: син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. З договору купівлі продажу від 25.04.1985 року, вбачається, що [PERSON] придбала цілий житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Лисенка, 12. Вказаний будинок був придбаний за час шлюбу з [PERSON] (а. І. С. 17-18). Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта садибної забудови, побудований [PERSON] домоволодіння по вул. Лисенка, 12 прийнятий в експлуатацію (а. І.С. 52,53). Вказаний акт був затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.05.2008 року №326-5 (а. І.С. 51). Право власності на будинок в м. Луцьку по вул. Лисенка, 12 було зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 10.12.2009 року (а. І.С.55-57). Згідно договору дарування від 30.03.2015 року [PERSON] подарувала весь будинок житловий будинок з господарсько побутовими спорудами № 12 по вул. Лисенка в м. Луцьку [PERSON] (а.с. 10 11, а. І.С.55-57). При вирішенні позовних вимог в частині визнання частково недійсним договору дарування від 30.03.2015 року, яким [PERSON] подарувала житловий будинок з господарсько побутовими спорудами № 12 по вул. Лисенка в м. Луцьку [PERSON], в частині дарування 1/2 частки, суд виходить з наступного. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 3 цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України право розпорядження своїм майном належить власникові. Вказаним договором дарування, на думку суду не порушені права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки [PERSON] передала безоплатно майно, а саме житловий будинок з господарсько побутовими спорудами № 12 по вул. Лисенка в м. Луцьку, у власність [PERSON], який їй належить на праві власності. У відповідності з ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України, особа права якої порушені, має право на захист свого порушеного права. Однак, заявивши вимогу про визнання договору дарування частково недійсним, позивач обрав невірний спосіб захисту свого можливого порушеного права. Вважаючи себе власником частини спірного майна, якого він позбавлений, позивач просив захистити його порушене право шляхом визнання недійсним правочину про відчуження цього майна, стороною якого він не був. Тобто, між позивачем та відповідачами договірних відносин не виникало. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Як розяснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 21, 22 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей\~387,\~388 ЦК. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року (справа № 6-107цс12), від 18 вересня 2013 року (справа № 6-95цс13), від 17 грудня 2014 року (справа № 6-140цс14), від 10 червня 2015 року (справа № 6-348цс15). Звернувшись до суду з позовом про визнання частково недійсним договору дарування, який укладений між [PERSON] та [PERSON], позивач не врахував, що обраний ним спосіб захисту його можливого порушеного права не забезпечить ефективного захисту цього права в разі задоволення позову, оскільки визнання правочину недійсним і застосування реституції матиме наслідком повернення майна відчужувачу [PERSON] як стороні оспорюваного правочину, а не позивачу. Виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи положення\~ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд прийшов до висновку про відмові позову в цій частині, оскільки позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права та крім того права позивача не були порушенні. Тому в задоволенні позову про визнання недійсним частини договору дарування слід відмовити. При вирішенні позовних вимог в частині визнання за позивачем після смерті батька [PERSON], який помер 26.07.2010 року права власності на спадкове майно 1/2 частки в житловому будинку з господарсько-побутовими спорудами №12 по вул. Лисенко в м. Луцьк, суд виходить із наступного. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року та Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно п. 31 Додатку 1 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, що діяла на момент будівництва спірного будинку, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР входять, зокрема: акт про закінчення будівництва і введення будівлі в експлуатацію. Пунктом 4 зазначеної інструкції передбачено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Пунктом 1 зазначеної інструкції передбачено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Станом на 20.04.1990 року по спірному будинку були зроблені технічні обміри та зроблений план будинку, в який 04.11.1998 року та 03.12.2009 року були внесені поточні зміни з зміною загальної площі з 105,4 м.кв до 114, 5м.кв. (а. І.С. 24-30). Однак, при житті [PERSON] не зареєстрував у встановленому законодавством, що діяло на той час, порядку право власності на спірний житловий будинок на себе. Згідно із ст. 71 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до чч. 2, 3\~ст. 29 КпШС України, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. За змістом пункту 6 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені\~Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. ст. 71,\~75 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено «позовна давність», встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Судом встановлено і не заперечувалося сторонами при розгляду справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 1979 року по 01 квітня 1991 року. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що між подружжям [PERSON] та відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу [PERSON] звертався до [PERSON] з позовом про розподіл спільного майна, та ухвалою Луцького міського суду від 6 березня 1995 року було затверджено мирову угоду, якою [PERSON] відмовився від позову про поділ спільного майна, а [PERSON] зобовязалася віддати до 15.03.1995 року речі, які належали [PERSON] 26.07.2010 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 098466 від 28.01.2010 р. (а.с.40). Враховуючи, що з 1991 року по час розгляду справи пройшов значний час та, що при житті [PERSON] не претендував на спірний будинок, з 1991 року він не займався утриманням вказаного будинку, ремонтом та обслуговуванням, суд вважає, що останній за життя не набув права часткової власності на спірний будинок в 1/2 частці. Враховуючи викладене, що спадкодавець [PERSON] за час життя не набув права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами №12 по вул Лисенка в м. Луцьку, суд вважає, що право власності на спірну частину будинку не увійшли складу спадщини після його смерті 26.07.2010 року, а тому суд вважає, що в задоволенні позову позивача в цій частині про визнання права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] необхідно відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed