Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач за первісним позовом - [PERSON] звернулася до Енергодарського міського суду 27 лютого 2017 року з позовною заявою до відповідача - [PERSON] в обґрунтування якої зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У зазначеній квартирі зареєстровані: позивачка [PERSON], син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO] та відповідач по справі за первісним позовом [PERSON]. З відповідачем позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Енергодарського міського суду від 12.06.2015 року. Також позивач за первісним позовом [PERSON] зазначає, що у травні 2015 році, ще до розірвання шлюбу, відповідач пішов з дому забравши всі свої особисті речі і по теперішній час у квартирі не проживає. Вважає, що відповідач за первісним позовом [PERSON], після розірвання шлюбу, перестав бути членом її сімї та на підставі цього втратив право користування спірною квартирою. Просить суд: - припинити особистий сервітут у вигляді права користування квартирою №23 у будинку №32 по вулиці Курчатова в місті Енергодарі Запорізької області [PERSON]; - усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою, шляхом визнання [PERSON], [INFO] таким що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №23 в будинку №32 по вулиці Курчатова в місті Енергодарі Запорізької області та зняття його з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS]. Також, 06.04.2017 року до Енергодарського міського суду звернувся відповідачем за первісним позовом [PERSON] з зустрічною позовною заявою до [PERSON] в якій просить суд: про вселення його у квартиру [ADDRESS], усунення перешкод користуванні зазначеною квартирою та про зобовязання зробити ключі від спірної квартири. В обґрунтування зустрічної позовної заяви, позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] зазначив, що він зареєстрований у спірній квартирі та згоду на реєстрацію надала відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] Після розірвання шлюбу, [PERSON] (відповідачка за зустрічним позовом), змінила замки та на думку [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) перешкоджає йому у праві користування спірною квартирою. Також зазначив, що у спірній квартирі є його речі та йому перешкоджають доступу до них. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що його права порушені, він не може увійти до квартири, не може користуватися нею та своїми речами, що в ній знаходяться. Тому звернувся за захистом своїх прав до суду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) - [PERSON] підтримала вимоги своєї - первісної позовної заяви та його обґрунтування, надала суду відповідні пояснення, наполягала на задоволенні вимог первісного позову, зустрічну позовну заяву не визнала, надала пояснення, просила суд в задоволенні вимог зустрічної позовної заяви відмовити. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним [PERSON], який діє на підставі нотаріальної довіреності (а.с.11), також підтримав позовні вимоги первісної позовної заяви та наполягав на їх задоволенні, зустрічний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат [PERSON], яка діє на підставі Договору про надання правової допомоги (а.с.34, 35) зустрічний позов підтримала у повному обсязі та просила суд вимоги зустрічної позовної заяви задовольнити, позовні вимоги первісної позовної заяви не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи: Сектора реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області в судове засідання не зявився, надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с.23). Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно частин 1 та 2 ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, вирішуючи питання щодо вимог первісної позовної заяви, судом встановлено наступне: Позивач за первісним позовом - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого власником зазначена саме [PERSON] (а.с.6). Право власності на квартиру виникло на підставі Договору дарування квартири укладеного двадцять третього липня 2010 року (а.с.4-5). В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами, що [PERSON] (позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом) перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) з 20.09.2003 року та шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Енергодарського міського суду від 12.06.2015 року, що також підтверджується відповідними записами у паспорті позивача-відповідача [PERSON] (а.с.8). [PERSON] (позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом) та спільні діти сторін: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], 11.10.2011 народження зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується Довідкою №9295 від 01.12.2016 року (а.с.10). Згідно з записом у паспорті громадянина України, [PERSON]В (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) зареєстрований у [INFO] з 23.08.2013 року (а.с.28 зворот). Згідно ч.1 та ч.2 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Як зазначалось, [PERSON] (позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом) є за договором дарування єдиною власницею квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с.6). Право власності на квартиру виникло на підставі Договору дарування квартири укладеного двадцять третього липня 2010 року (а.с.4-5), суду не було надано доказів того, що зазначений договір дарування визнано недійсним, або інших доказів, які б ставили під сумнів належність права власності на спірну квартиру саме [PERSON] Тобто, відповідно до вимог закону, саме [PERSON] (позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом) - є єдиною власницею спірного майна, а саме: квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 ч.1 ст.395 ЦК України, речовим правом на чуже майно, зокрема є право користування (сервітут). Відповідно до ст.398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У судовому засіданні встановлена відсутність сімейних відносин між сторонами, оскільки шлюб між ними було розірвано та вони не проживають разом з 2015 року, не ведуть спільного господарства, не мають спільного побуту, не мають взаємних прав та обов'язків по відношенню один до одного. Таким чином, право користування (сервітут) виникло у [PERSON] (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) на підставах встановлених законом, тобто після реєстрації шлюбу з [PERSON] (позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом), реєстрація шлюбу стала підставою для виникнення прав та обовязків подружжя, що зазначено у ч.1 ст.36 Сімейного кодексу України. Відповідно до п.4 ч.1 ст.406 ЦК України, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту є причиною його припинення. Як зазначалось вище, між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано, що підтверджується доказами та не спростовується стороною відповідача-позивача, отже, розірвання шлюбу є причиною припинення права користування (сервітуту) спірною квартирою у [PERSON] Згідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року (із змінами та доповненнями), реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року (із змінами та доповненнями), зняття з реєстрації місця проживання здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такою особою жилим приміщенням відповідно до норм законодавства. Судом встановлено, що власником спірного майна: квартири [ADDRESS] є [PERSON], а отже, з урахуванням зазначеного вище, [PERSON] як власник, має право вимоги про визнання [PERSON] таким що втратив право користування спірною квартирою та зняття [PERSON] з реєстрації на своїй власності - квартирі [ADDRESS]. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що вимоги первісної позовної заяви [PERSON] обґрунтовані, підтверджені доказами, не спростовані стороною відповідача-позивача [PERSON], у звязку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON], суд приходить до наступних висновків: У зустрічній позовній заяві [PERSON] (позивач за зустрічним позовом - відповідач за первісним позовом) зазначив, що він зареєстрований за адресою: [INFO] з 24.12.2010 року, однак, відповідно до інформаційної довідки з Сектора реєстрації від 06.03.2017 року (а.с.16) - [PERSON] зареєстрований за вищевказаною адресою з 23.08.2013 року. Крім того дана обставина підтверджується відміткою у паспорті [PERSON] (а.с.28зворот). Також, [PERSON] обґрунтовує зустрічний позов тим, що [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом позивач за первісним позовом) сама надала згоду на його постійну реєстрацію. Крім того, [PERSON], посилаючись на ч.3 ст.71 Житлового кодексу України, зазначає, що у звязку з тим, що він проходить з липня 2015 року військову службу, за ним зберігається житлове приміщення. При цьому [PERSON] посилається на ст.160 Житлового кодексу України. Однак, суд вважає безпідставним посилання відповідача, оскільки ст.160 Житлового кодексу України закріплює права і обов'язки членів сім'ї саме наймача жилого приміщення, а не власника. [PERSON] не є власником спірної квартири, як встановлено, власником квартири є [PERSON], на час перебування з [PERSON] у шлюбі, [PERSON], відповідно до норм закону, був членом сім'ї власника житла, який проживав разом з власником та мав право користування житлом - спірною квартирою №23 в будинку №32 по вулиці Курчатова в місті Енергодарі Запорізької області. Згідно ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7,\~ 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ Суд зауважує на тому, що право власності на майно є непорушним правом, власник здійснює свої права, відносно своєї власності, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, тобто реєстрація [PERSON], як члена сім`ї, у спірній квартирі, яка належить на праві власності за договором дарування саме [PERSON] є її волевиявленням, як власника квартири. Як зазначалось, в судовому засіданні встановлено, що між власником спірної квартири, яка набута у власність на підставі договору дарування, [PERSON] та [PERSON] відсутні сімейні відносини, оскільки шлюб між ними було розірвано, з 2015 року спільного господарства сторони не ведуть та разом не проживають, а отже [PERSON], як член сім`ї власника, мав право користування чужим майном - спірною квартирою під час перебування сторін у шлюбі, однак після розірвання шлюбу [PERSON] перестав бути членом сім`ї власника, а отже право користування спірною квартирою, що є чужою власністю, у [PERSON] припинилося. Договір найму між власником квартири [PERSON] (відповідачем за зустрічним позовом позивачем за первісним позовом) та [PERSON] (позивачем за зустрічним позовом - відповідачем за первісним позовом) не укладався. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON], є необґрунтованими, спростовані наявними доказами, у звязку з чим задоволенню не підлягають. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed