Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-08 00:00:00

Позивачем, [PERSON], подана до суду позовна заява до відповідача, [PERSON], згідно даних якої позивач просить надати дозвіл на виїзд за межі України дитині [PERSON], [INFO], уродженці міста Семенівка Чернігівської області, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до Республіки Сербія з 15 серпня 2017 року по 15 червня 2020 року. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у позові зазначила про те, що з 13 жовтня 2009 року позивач та відповідач знаходились у зареєстрованому шлюбі та мають доньку, [PERSON], [INFO]. 25 квітня 2012 року за рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області шлюб розірвано. Донька постійно проживала з позивачем. На цей час позивач проживає в Республіці Сербія, має сім'ю. З метою отримання дозволу для виїзду доньки до Республіки Сербія позивач звернулася до [PERSON]. Відповідач не заперечив проти надання такого дозволу, сказав, що надасть дозвіл, але тривалістю на два місяці. Така тривалість дозволу не відповідає інтересам дитини. Донька хоче проживати разом з позивачем, вона постійно просить батька надати дозвіл для виїзду за межі України, так як хоче навчатися у школі за кордоном. Дитина потребує постійного спілкування з позивачем. Крім того, позивач матеріально утримує доньку, піклується про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Після припинення фактичних сімейних стосунків донька з батьком майже не спілкувалась. Така поведінка відповідача шкодить інтересам дитини. Відповідач безпідставно не надає згоду на виїзд дитини за межі України.[PERSON], заперечуючи проти виїзду доньки до Республіки Сербія, порушує права та свободи дитини та позивача, щодо вільного пересування.Враховуючи наведені обставини, позивач змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, направила в суд своїх представників [PERSON] та [PERSON]. Представники позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали повністю та пояснили про те, що вони впевнені у наявності підґрунтя для задоволення позову. На їх переконання позивач [PERSON] у праві виїзду за кордон не обмежена. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час і місце судового засідання, поважних причин своєї неявки суду не сповістив, письмової заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області, за довіреністю Верхулевська Надія Василівна, у судовому засіданні висловила погляд про те, що в інтересах дитини позов необхідно задовольнити. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що відповідач не приділяє належної уваги вихованню малолітньої [PERSON], через що дитина часто засмучується. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, аналогічні показанням свідка [PERSON]. Допитана як свідок малолітня [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що вона у деякій мірі не задоволена поведінкою відповідача, яким є її батько [PERSON]. Вона бажає виїхати до матері за кордон. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, за наявних у справі даних та доказів вважає за необхідне вирішити позов за наступних установлених судом обставин. У справі з'ясовано, що сторони мають спільну дитину, громадянку України за народженням [PERSON], [INFO], батьками якої у свідоцтві про народження записані як позивач, так і відповідач (а.с. 5). Більш того, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який за рішенням суду від 25 квітня 2012 року розірвано (а.с. 6). Позивач на цей час мешкає у Республіці Сербія і надала суду копію певного не посвідченого та не перекладеного українською мовою документа цієї республіки щодо нібито перебування її у шлюбі з громадянином Республіки Сербія [PERSON] (а.с. 10). Дитина сторін зараз знаходиться в Україні і прагне виїхати до матері [PERSON] за кордон до Республіки Сербія, що підтверджується вказаними вище показаннями свідків [PERSON], [PERSON], а також самої малолітньої [PERSON]. Натомість у справі не має даних та доказів про те, що відповідач [PERSON] позбавлений батьківських прав стосовно згаданої дитини чи погоджується надати дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за кордон згідно вимог, викладених у позові (а.с. 2-3). За таких обставин суд убачає за потрібне позов задовольнити повністю з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ст. 152 Сімейного кодексу України передбачене гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України). Зі змісту позову та показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] видно, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною [PERSON] не приймає. В той же час, позивач [PERSON] має бажання та можливість забезпечити доньці проживання за межами України разом з позивачем з метою покращення за участі матері фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Однак, у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння з відповідачем, позивач позбавлена можливості забезпечити виїзд малолітньої дитини [PERSON] за кордон у передбаченому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Зважаючи на викладене, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не є позбавленим батьківських прав відносно його дитини, а тому він має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Однак, суд зважує на те, що позбавлення можливості дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси обумовлені, зокрема, ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, та ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути беззаконно обмежений у праві на виїзд з України. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду останньої та добре позначиться на її фізичному й інтелектуальному розвитку як особистості, не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні доньки, відповідатиме волі й бажанню дитини. Спираючись на сутність правил, закладених у норми 88 Цивільного процесуального кодексу України, при повному задоволенні позову, з відповідача на користь позивача за рішенням слід стягнути оплачену позивачем при подачі позову суду суму судового збору у повному обсязі у розмірі 640 гривень (квитанція на а.с. 1).

Outcome: approved