Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з [PERSON] коштів, витрачених на навчання Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» в розмірі 123774,47 грн. Вимоги мотивує тим, що 01 вересня 2010 року між Державним вищим навчальним закладом «Тернопільський державний медичний університет імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України» (далі - університет, ДВНЗ «ТДМУ ім.Я.Горбавчевського») та відповідачем [PERSON] укладено угоду №141 про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до умов якої відповідач зобов`язався після закінчення навчання прибути на місце працевлаштування відповідно до направлення та відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. Після закінчення навчання відповідач [PERSON] був направлений на роботу, як молодий спеціаліст у лікувально-профілактичний заклад «Волинський обласний онкологічний диспасер» УОЗ Волинської ОДА на посаду лікаря з радіонуклідної діагностики. Проте, в порушення умов угоди, відповідач [PERSON] , випускник ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» 2016 року, після закінчення інтернатури з 28 лютого 2018 року не приступив до роботи з невідомий причин. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням, вартість навчання відповідача становить 83597,06 грн. Крім того, згідно з довідкою про доходи [PERSON] за період навчання було виплачено 40177,41 грн. стипендії. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свій обов`язок, передбачений укладеним між сторонами договором та не відпрацював після закінчення навчання три роки у закладі охорони здоров`я, позивач просить суд задовольнити позов та стягнути з відповідача 83597,06 грн. коштів, витрачених ДВНЗ «ТДМУ ім.Я.Горбавчевського» на її навчання в університеті та 40177,41 грн. виплаченої стипендії, а також 2007 грн. судових витрат. У судове засідання представник позивача не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через судовий виклик на вебсайті суду, відзиву не подав. Відповідно до ч. 1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, [PERSON] звернувся до ректора університету ДВНЗ «ТДМУ ім.Я.Горбавчевського» із заявою про допуск його до участі у конкурсному відборі на денну форму навчання медичного факультету університету, в якій відповідач зобов`язався в разі вступу до університету поїхати на роботу за державним розподілом, а у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом повернути затрачені державою кошти на навчання. Витягом з Наказу № 264 по Університету від 12.08.2010 року (а.с.8) [PERSON] зараховано студентом першого курсу медичного факультету. 01.09.2010 року сторони уклали Угоду № 141 про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до якої вищий заклад освіти зобов`язується забезпечити студентові якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою, оформити студентові направлення на працевлаштування, здійснити контроль за своєчасним прибуттям студента до місця проходження інтернатури після закінчення навчання в університеті. Студент зобов`язується прибути після закінчення навчального закладу на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі. У разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання (а.с.9). Відповідно до протоколу від 30.10.2015 року засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Університет (медичний факультет 2016 рік випуску) (а.с.16-20), [PERSON] направлений на роботу як молодий спеціаліст у лікувально-профілактичний заклад «Волинський обласний онкологічний диспасер» УОЗ Волинської ОДА на посаду лікаря з радіонуклідної діагностики. Направленням на роботу №02010830/127 від 03.03.2016 року доводиться та обставина, що [PERSON] повиннен прибути 01.08.2016 року у лікувально-профілактичний заклад «Волинський обласний онкологічний диспасер» УОЗ Волинської ОДА на посаду лікаря з радіонуклідної діагностики. Про зазначене направлення повідомлено [PERSON] , з яким останній погодився, про що свідчить його підпис у пропозиції щодо працевлаштування та картці працевлаштування випускників (а.с.14). Як вбачається з витягу з Наказу № 144 (ДМ) ректора Університету від 23.06.2016 року, на підставі результатів державних екзаменів і відповідно до рішення Державної екзаменаційної комісії [PERSON] присвоєно кваліфікацію лікаря та видано диплом. 19.06.2016 року [PERSON] отримав направлення № 127 на роботу в УОЗ Волинської ОДА лікувально-профілактичний заклад «Волинський обласний онкологічний диспасер», що підтверджується його підписом в Журналі обліку направлень на роботу випускників освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст за 2016 рік (а.с.24) Як вбачається з копії наказу від 29.07.2016 (а.с.32) [PERSON] направлено для проходження заочної частини інтернатури на базу Волинської обласної клінічної лікарні. Наказом від 16.02.2018 №59-кс (а.с.33) продовжено [PERSON] термін проходження інтернатури на строк з 01.02.2018 по 27 лютого 2018 року у зв`язку з переведенням на індивідуальний графік занять у Львівському національному університеті ім. Данила Галицького. Відповідно до копії наказу ЛПЗ «Волинський обласний онкологічний диспансер» №75-ос від 27.02.2020 (а.с.34) [PERSON] звільнений 27 лютого 2018 року за закінченням строку проходження інтернатури згідно з ст. 36 п. 2 КЗпП України. З розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року судом встановлено, що вартість навчання відповідач становить 83597,06 грн. Згідно з довідкою про доходи № 07/3663 від 17.07.2019 року, виданою позивачем, за період навчання в університеті з вересня 2010 року по червень 2015 року відповідачу було нараховано та виплачено стипендію в розмірі 40177,41 грн. 22.07.2019 року позивач надсилав відповідачу [PERSON] вимоги про виконання зобов`язань (а.с.39). Частиною 1ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 1, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з п.п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Крім того, відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Судом встановлено, що договірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачкою в 2010 році, тобто при вирішенні даного спору щодо відшкодування вартості навчання відповідно до угоди № 141 про підготовку фахівців з вищою освітою мають бути застосовані положення Закону України «Про освіту», що був чинним з 23.03.1996 по 06.09.2014 року, в тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 141 від 01 вересня 2010 року, Указ Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, постанова КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 64 від 01 вересня 2010 року) та Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року № 367. Так, згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, в редакції від 30.07.2010, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: -випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; -незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; -у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови КМУ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992 (в редакції на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою № 108 від 01.09.2010) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25 грудня 1997 року №367. Вказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного суду, що викладена у постанові від 24 липня 2019 року в справі № 607/4359/15-ц, провадження №61-29442 св18, яку суд відповідно до ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Відтак, проаналізувавши вищевказані нормативно - правові акти, врахувавши встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] не дотримано вимог законодавства України та угоди від 01.09.2010 № 141 про підготовку фахівців з вищою освітою в частині її зобов`язання відпрацювати після закінчення навчання в інтернатурі не менше трьох років відповідно до направлення на роботу, а також підтверджено належними доказами суму відшкодування до державного бюджету затрачених коштів на навчання відповідача. У відповідності до ч.4 ст. 12, ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідач не подала. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути також судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 1921 грн.

Outcome: approved