Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивував тим, що 27.12.2013 року внаслідок недотримання ПДР відповідач скоїв наїзд на припаркований автомобіль марки «ЗАЗ», д.н.з. Е7113ВН, який належить [PERSON], внаслідок чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Позивач зазначає, що йому надано право керування автомобілем «ЗАЗ», д.н.з. Е7113ВН. Вина відповідача в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, встановлена постановою суду у справі про адміністративне правопорушення. Вартість відновлювальних робіт та інших витрат по проведенню ремонту складає 7\~325,82 грн. Відповідач в добровільному порядку не відшкодовує завдані збитки. Крім того, внаслідок ДТП позивачу було завдано душевних хвилювань, порушено звичний стан життя у звязку із відсутністю автомобіля, а тому просить стягнути з відповідача компенсацію в розмірі 5\~000 грн. за завдану моральну шкоду. Оскільки, діями відповідача йому, як користувачу транспортного засобу було спричинено матеріальну шкоду, просить стягнути з відповідача суму збитків та моральну шкоду. Ухвалою суду від 08.02.2016 року до участі в цивільній справі залучено в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «ПРОСТО-страхування» В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Просив позов задовольнити. Додатково пояснив, що він фактично є власником автомобіля, придбав його по дорученню в [PERSON] Запропонована сума відповідачем була значно меншою ніж фактичні витрати на ремонт, тому замовив експертне обстеження. Оскільки, на момент ДТП транспортним керував відповідач, то він і повинен відшкодувати завдані збитки. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] вимоги позову не визнав, в його задоволенні просив відмовити. Зазначив, що в даній справі неналежний позивач, оскільки [PERSON] не є власником транспортного засобу, який зазнав пошкоджень, довіреності на представництво [PERSON] немає. Разом з тим, в даній справі і неналежний відповідач, оскільки [PERSON] не є власником автомобіля, яким керував, а цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу застрахована в ПАТ «ПРОСТО-страхування». Вимогу позову необхідно предявляти до страхової компанії. Представник третьої особи в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, заяви про розгляд справи у відсутності представника «ПРОСТО-страхування» на адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Постановою Луцького міськрайонного суду від 24.01.2014 року [PERSON] визнано винним у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що 27.12.2013 року о 18 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «ВАЗ» д.н.з. Г7188ВН в с. Підгайці Луцького району Волинської області, не вибрав безпечну швидкість для руху, не справився з керуванням, скоїв наїзд на припаркований автомобіль марки «ЗАЗ» д.н.з. Е7113ВН, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п.12.1 ПДР України (а.с. 4). Внаслідок ДТП автомобілю марки «ВАЗ» д.н.з. Г7188ВН було спричинено механічні ушкодження, які зафіксовані в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.12.2013 року. Згідно довідки виданої [PERSON], автомобіль отримав механічні пошкодження передньої частини автомобіля. Висновком №16 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля ЗАЗ-968М д.н.з. Г7188ВН від 22.03.2014 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля становить 2\~566,32 грн. (а.с. 10-13). З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що міститься в матеріалах справи вбачається, що власником автомобіля «ВАЗ» д.н.з. Г7188ВН, є [PERSON] (а.с. 16). Згідно довіреності від 03.06.2003 року (а.с. 8) [PERSON] уповноважила [PERSON], [PERSON], кожного зокрема керувати, зняти з обліку в органах ДАІ і продати належний їй на підставі технічного паспорта ГД № 837518 автомобіль марки «ВАЗ» д.н.з. Г7188ВН. Довіреність видана терміном на 3 роки. Отже, на момент ДТП термін дії довіреності закінчився. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована згідно з полісом № АЕ/0929310 в ПАТ «ПРОСТО-страхування». Тобто, ПАТ «ПРОСТО-страхування» згідно вимог ст.ст. 22, 28, 29, 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобовязаний відшкодувати потерпілому, завдану шкоду у межах лімітів відповідальності. Однак, позивач в судовому засіданні настоював на тому, щоб шкода була відшкодована саме заподіювачем шкоди -- відповідачем. Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Оскільки, відповідно до вищевказаної правової позиції, позов про відшкодування шкоди, завданої ДТП може бути предявлений безпосередньо до заподіювача, а не до страхової компанії, то відповідач [PERSON] є належним відповідачем у даній справи. Разом з тим, вирішуючи питання, чи має право позивач на відшкодування шкоди, суд враховує наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником пошкодженого майна є [PERSON] і вона має право на відшкодування шкоди заподіяної її майну. Позивач лише наділений правом керування. Тобто, у позивача [PERSON] є лише речове право на предявлення позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Але, не будучи власником транспортного засобу [PERSON] мав би довести, що саме йому завдано шкоду і він поніс фактичні витрати на ремонт автомобіля та подати суду належні докази щодо оплати вартості відновлювального ремонту. З пояснень в судовому засіданні позивача вбачається, що ремонту автомобіля він не проводив. Відповідно позивачем не надано жодних доказів оплати відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, які б підтверджували втрати, які він зробив, і на відшкодування яких має право. Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено спричинення йому шкоди внаслідок ДТП, в звязку з чим вимоги позову є безпідставними і до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed