Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовною заявою про визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником квартири. У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, хоча позивач не зареєстрований за вказаною адресою. Відповідно до тверджень позивача, у вказаній квартирі відповідачі не проживають з 2010 року, однак реєстрація місця проживання залишається за даною адресою. Як вбачається із поданої до суду позовної заяви, жодних особистих речей відповідачів немає, на думку позивача, відповідачі втратили інтерес до даного житлового приміщення як до свого постійного проживання. Крім того, реєстрація відповідачів у даній квартирі тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які ж відповідачі не оплачують. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування квартирою у зв`язку із реєстрацією в ній відповідачів, він звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, подавши суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не прибули, однак на адресу суду надійшли заяви від їх імені про визнання позову та розгляд справи без участі відповідачів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.2000 (а.с. 7) позивач є співвласником, а не власником квартири [ADDRESS] , а вказане спірне житло належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] , а також відповідачу [PERSON] (дочці), та крім того [PERSON] (дружині), [PERSON] (дочці). В спірній квартирі позивач на даний час не зареєстрований, натомість зареєстровані відповідачі, що підтверджується судовим запитом (а.с.21). Окрім того між [PERSON] та позивачем було укладено договір найму жилого приміщення строком на постійно (а.с.19). У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що відповідачі у будинку не проживають з 2010 року, обов`язків по оплаті комунальних послуг жодних не здійснюють, у зв`язку з чим просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, відповідно до ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як визначено нормами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. А згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Факт реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджено матеріалами справи, при цьому факт того, що за твердженнями позивача він несе додатковий тягар витрат по оплаті житлово-комунальних послуг через реєстрацію там відповідачів суду не доведений, жодних доказів, що позивач взагалі такі сплачує, а відтак і несе такий тягар суду не надано. При цьому суд вказує наступне. Позивач та відповідач [PERSON] (дочка), та крім того [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка) разом є співвласниками спірного майна, а не лише позивач, як він помилково зазначає у позовній заяві. Ч.2 ст. 405 ЦК України зазначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків. При цьому як вбачається в матеріалах справи [PERSON] є співвласником спірного майна, а як стверджує сам позивач [PERSON] та [PERSON] є дочками співвласника майна - [PERSON] . Як встановлено законом спільна сумісна власність це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Такі співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. З матеріалів справи відсутні підстави стверджувати, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутні за місцем реєстрації без поважних причин та втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки [PERSON] є співвласником квартири, а [PERSON] та [PERSON] є членами її сім`ї, тобто членами сім`ї власника житла. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як зазначено в ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Окремо слід вказати, що навіть не сплата цими відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (при умові доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування в судовому порядку. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Суд вважає, що відсутні підстави для визнання відповідача [PERSON] разом із її дочками, які за згодою з іншими співвласниками квартири зареєстровані у спірній квартирі та користувались нею, такими, що втратили право користування цим житлом, а також позивачем не доведені необхідність і пропорційність такого крайнього заходу втручання. Щодо вимог позову відносно відповідача [PERSON] , то ту необхідно керуватись наступним. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В той же час, відповідач [PERSON] так само на момент реєстрації був членом сім`ї власника житла, а саме відповідача [PERSON] , зареєстрований у спірній квартирі за згодою з іншими співвласниками квартири та користувавсь нею. Судом не встановлено, що відповідачі створюють перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження належною позивачу часткою майна, як і не доведено, що відповідач та члени його сім`ї використовують належну відповідачу [PERSON] власність на шкоду людині чи суспільству. Відносно клопотань відповідачів про не заперечення щодо задоволення позову, то суд вказує на наступне. Визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Визнати позов може відповідач або його уповноважений представник. Право відповідача на визнання позову повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Однак суд не вправі покласти в основу свого рішення лише сам факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. За результатами дослідження та вивчення всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду лише на факт надходження до суду заяви про не заперечення проти задоволення позову. Вказані клопотання надійшли до суду поштою, а не подані в суд особисто через канцелярію із встановленням належним чином особи, що подала таку заяву, або іншим чином, який не залишає суду сумнівів щодо достовірності поданої заяви саме особою від імені якої вона подається. При цьому подані заяви про визнання, у випадку якби суд його прийняв, свідчать лише про відсутність спору між сторонами. Отож суд вважає, що з матеріалів справи не вбачається достатніх правових підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed