Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12.05.2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого міським відділом ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області нерухомого майна, належного на праві власності [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] та в результаті проведених торгів переможцем оголошено [PERSON] . За результатом реалізації арештованого майна, оформленого протоколом №1114020 від 12.05.2014 року, №1114020/1 від 19.06.2014 року позивачем було перераховано на рахунки МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області кошти у розмірі 290 000 грн. Однак, в липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсними, та рішенням Апеляційного суду Київської області від 31.03.2015 року, позов [PERSON] було задоволено. Дане рішення залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.09.2015 року. У зв`язку з вищевказаними обставинами, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення на його користь з Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області грошових коштів у розмірі 223 985, 93 грн. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13.06.2019 року у справі №357/3369/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, яке постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року залишено без змін. 18.11.2019 року судові рішення у вказаній справі виконано та на рахунок позивача зараховано 223985,93 грн. Разом з тим, позивач зазначає, що отримання грошових коштів на підставі застосованої реституції не поновлює його права та інтереси в повному обсязі, оскільки рішення про визнання прилюдних торгів недійсними набрало законної сили 31.03.2015 року, а повернуто сплачені позивачем на прилюдних торгах кошти лише на підставі рішення 18.11.2019 року. А тому, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми в загальному розмірі 197 282,58 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 24 березня 2020 року відповідач Білоцерківський МВ ДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає в повному обсязі, мотивуючи тим, що відповідачем сплачені кошти були повернуті позивачу відразу після набрання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду чинності, яким застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ в Київській області на користь [PERSON] 223 985,93 грн., що не заперечується позивачем. Крім того, зазначає, що відділ перерахував кошти у розмірі 223 985,93 грн. ПАТ «Державний ощадний банк України», а виконавчий збір було повернуто позивачу у справі. Реалізація арештованого майна здійснювалась з метою виконання рішення суду та направлення на задоволення вимог стягувачів, в даному випадку - ПАТ «Державний ощадний банк України», яке фактично отримало кошти від реалізації майна. Відповідач зазначає, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання передбаченого ст. 625 ЦК України. 22 квітня 2020 року позивач направив відповідь на відзив, в якій зазначає, що доводи відповідача наведені у відзиві щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України помилкові, оскільки на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 31.03.2015 року встановлено юридичний факт недійсності договору (прилюдні торги), втім обов`язок відповідача з повернення позивачу коштів виник з цього ж моменту, проте вже на підставі ст. 216 ЦК України, відповідно до якої обов`язок повернути все одержане на підставі недійсного договору виникає на підставі закону, а не на підставі рішення суду про застосування реституції. Отже, момент з якого у відповідача виник обов`язок повернути позивачу кошти - 31.03.2015 року (дата набрання законної сили рішенням суду) За змістом ст. 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 06 травня 2020 року третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області направило пояснення по справі, в яких при вирішенні спору просило врахувати Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 року №45. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача направив клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач та третя особа в судове засідання свої представників не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року у справі №357/3369/19 задоволено позов [PERSON] до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про застосування наслідків недійсності правочину. Суд ухвалив: застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області на користь [PERSON] 223 985 грн. 93 коп. (двісті двадцять три тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять гривень дев`яносто три копійки). Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишено без змін. Судами у зазначених рішеннях було встановлено, що 12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області нерухомого майна, належного на праві власності [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] , на примусове виконання судового рішення за виконавчим листом № 2-937, виданого 22 лютого 2010 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії Печерського відділення № 3715 боргу в сумі 351 536 грн. 74 коп. У результаті проведених торгів з реалізації арештованого майна, переможцем оголошено [PERSON] . Торги арештованого майна проводилися спеціалізованою організацією Філією 11 Приватного підприємства «Нива - В.Ш.» за дорученням відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, на підставі укладеного договору № 1114020 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) від 21 лютого 2014 року. За результатом цієї реалізації, оформленої протоколом № 1114020 від 12 травня 2014 року, та № 1114020/1 від 19 червня 2014 року про проведення прилюдних торгів та актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, в рахунок придбання квартири [ADDRESS] , 01 липня 2014 року [PERSON] перерахував на рахунки міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, як оплату за лот №1, кошти у розмірі 246 790 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 01 липня 2014 року. Кошти у розмірі 246 790 грн. розпорядженням начальника міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області №18345266/25 від 10 липня 2010 року, були перераховані: 223 985 грн. 93 коп. - на користь Філії ТВБВ №10026/0187 АТ «Ощадбанк», 22 398 грн. 59 коп. - виконавчого збору на рахунок ГУ ДКСУ у Київській області, та 405 грн. 48 коп. - витрат на проведення виконавчих дій на спеціальний реєстраційний рахунок Головного управління юстиції у Київській області. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року задоволено позов [PERSON] до ПП «Нива-В.Ш», міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи: Печерське відділення № 3715 Публічного акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України», [PERSON] , про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна недійсними. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Печерське відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» № 3715 про застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування шкоди. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року змінено підстави відмови у задоволенні позову, а постановою Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 357/18153/15-ц касаційну скаргу задоволено частково, рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року в частині вирішення його позовних вимог про застосування наслідків недійсного правочину скасовано і залишено в цій частині в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року. Судами також було встановлено, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не було стороною правочину, який визнано недійсним, а отже належний відповідач у справі визначений продавець, яким є Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області та який і повинен повернути грошові кошти, сплачені за недійсним правочином. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Судом встановлено, що на виконання рішення судів 18 листопада 2019 року на рахунок [PERSON] ГТУЮ у Київській області було перераховано кошти у розмірі 223 985,93 грн., що підтверджується платіжним дорученням №326 від 18 листопада 2019 року. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Як вже зазначалось, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року у справі №357/3369/19 задоволено позов [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину та стягнуто з Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Київській області на користь [PERSON] 223 985 грн. 93 коп. Вказана сума була сплачена відповідачем у повному обсязі 18 листопада 2019 року. Цим судовим рішенням встановлено, що після визнання судом результатів прилюдних торгів недійсними, [PERSON] звернувся із позовом до Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Печерське відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» № 3715 про застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування шкоди, проте йому було відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто цивільно-правовим наслідком визнання недійсним укладеного на торгах договору є реституція - повернення сторін договору до первісного стану. Виходячи з аналізу нормативних актів, що визначають правову природу та процедуру реалізації майна на прилюдних торгах (ст.ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999 року, Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5), реалізація майна полягає у примусовому продажу майна боржника, на яке звернено стягнення, в ході проведення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження. Відчуження майна з прилюдних торгів є правочином, який укладається між продавцем - відділом ДВС в особі спеціалізованої організації, що організовує та проводить прилюдні торги на підставі договору з відділом ДВС, та покупцем - переможцем аукціону. Як зазначено вище, за своїм правовим змістом проведення прилюдних торгів з наступним оформленням його результатів є по своїй правовій суті оформленням договірних відносин купівлі-продажу, тобто правочином, в якому продавцем виступає не власник виставленого на торги майна, а саме відповідний відділ виконавчої служби, що в межах закону здійснює свої повноваження по реалізації належного боржнику майна, тобто є стороною правочину. До наслідків визнання прилюдних торгів недійсними застосовуються наслідки визнання правочинів недійсними, передбачені ч.1 абз. 2 ст. 216 ЦК України, за якою у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі - все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже, обов`язок відповідача повернути позивачу сплачені ним кошти виник з 31 березня 2015 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Київської області у справі за позовом [PERSON] до ПП «Нива-В.Ш», міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи: Печерське відділення № 3715 Публічного акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України», [PERSON] , про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна недійсними. Разом з тим, кошти відповідачем були повернуті лише на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року, а саме 18.11.2019 року. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Отже, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Разом з тим, відповідач не повернув своєчасно сплачені позивачем на прилюдних торгах кошти, а тому позивачем за період з 31.03.2015 року по 18.11.2019 року нараховані інфляційні втрати на суму боргу в сумі 166 114,78 грн. та 3% відсотки річних в розмірі 31 167,80 грн. Суд погоджується із таким розрахунком позивача, виходячи з наступного: Інфляційні збитки розраховуються за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Індекси інфляцій за період з квітня 2015 року по листопад 2019 року: 114, 102.2, 100.4, 99, 99.2, 102.3, 98.7, 102, 100.9, 99.6, 101, 103.5, 100.1, 99.8, 99.9, 99.7, 101.8, 102.8, 101.8, 101.1, 101, 101.8, 100.9, 101.3, 101.6, 100.2, 99.9, 102, 101.2, 100.9, 101.5, 100.9, 101.1, 100.8, 100, 100, 99.3, 100. Сукупний індекс інфляцій - 1.74163043. Отже, інфляційні збитки становлять 223 985,93 грн.? 1.74163043/100% - 223985,93 грн. = 166 114,78 грн. Розмір 3% річних розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Отже, розмір 3% річних від суми боргу 223 985,93 грн. за період з 31.03.2015 року по 18.11.2019 року становить 31 167,80 грн./223985,93 грн.?3%/100%/365?1694/. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, з врахуванням наведеного, позивач у повному обсязі довів свої позовні вимоги, а тому суд вважає за можливе стягнути з Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) грошові кошти у розмірі 197 282,58 грн., з яких 166 114,78 грн. - інфляційні втрати та 31 167,80 грн. - 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 1972,83 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved