Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вищезазначеним позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму залишку вкладу в розмірі 40 000 грн., пеню в розмірі 23 744 грн., суму трьох відсотків річних в розмірі 320,76 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000 грн., а всього 78 064,76 грн. Позов мотивує тим, що 28.04.2014 року він уклав з відповідачем по справі договір-заяву № 300131/44399/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в національній валюті. На виконання п.1 договору ним було внесено, а банком прийнято грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № 2635.3.205460.001 в сумі 40 000 грн. на строк з 28.04.2014 року по 03.05.2015 року у порядку та на умова, визначених в договорі та основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків. Відповідно до п.2 договору, за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного договором, банк нараховує та виплачує вкладникові проценти за ставкою 24,50% річних. Нарахування процентів здійснюється банком у порядку, визначеному п. 4.1.3 основних умов. Умовами договору передбачено також обов»язок банку після закінчення строку, визначеного договором, повернути вклад вкладникові у строки, в порядку та на умовах, передбачених п. 5.2 основних умов. 03.05.2015 року, не маючи наміру продовжувати термін дії договору, він звернувся до банку із заявою про повернення вкладу та нарахованих відсотків, але кошти йому не було повернуто, ніяких роз»ясень банком не надано, а тому він вимушений звернутись в суд та просить задовольнити позов. Позивачем 21.09.2015 року уточнено позов, згідно наданих уточнень просить стягнути з відповідача на його користь суму залишку вкладу в розмірі 40 000 грн., сумі відсотків за користування депозитним вкладом за період з 03.05.2015 року по 21.09.20-15 року в розмірі 3 805,60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та підтримання позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову з огляду на мораторій на задоволення вимог кредиторів. Перевіривши письмові матеріали справи, проаналізувавши правовідносини між учасниками спору та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.04.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем по справі, в особі начальника № 38 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON], що діяв на підставі положення про відділення та довіреності від 21.11.2014 року, був укладений договір-заява № 300131/44399/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в національній валюті. Відповідно до умов договору позивач передав банку грошові кошти в національній валюті в сумі 40 000 грн. на вкладний рахунок № 2635.3.2-5460.001 на строк з 28 квітня 2014 року по 03 травня 2015 року. Позивачем повністю виконані взяті на себе зобов»язання відповідно до умов договору, що підтверджується меморіальним ордером № 36095 від 28.04.2014 року. Судом встановлено, що між сторонами, а саме позивачем [PERSON] та відповідачем по справі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» існували договірні відносини, при цьому взаємні зобовязання сторін були прямо визначені положеннями договору-заяви № 300131/44399/370-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в національній валюті, п. 6 якого передбачає після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов, яким передбачено, що у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного в договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного в договорі-заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом вмикачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити. Відповідно до умов договору-заяви, у зв»язку із закінченням терміну дії вищезазначеного договору, позивач неодноразово звертався до банку про повернення коштів, але банком мови договору не виконано, хоча позивач неодноразово звертався до банку з вимогами повернути суму вкладу 05.05.2015 року17.08.2015 року. За загальними умовами виконання зобовязань, які передбачені ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом є недопустимою. Відповідно до ст.ст.1058, 1060 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Вказане кореспондується і п. 3.3 Постанови НБУ від 03.12.2003 року № 516 «Про затвердження положення про порядок здійснення банками України вкладних депозитних операцій з юридичними і фізичними особами», якою визначено, що банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За змістом правової позиції, викладено у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року № 6-140цс13, під строком повернення вкладу й нарахованих відсотків слід розуміти наявність у вкладника реальної можливості отримати і розпорядитись на свій розсуд вкладом. При цьому суд враховує приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Протокол № 1 до неї, а також позицію Європейського суду з прав людини, яка в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права при здійсненні судочинства. Ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції закріплює правило, за яким кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своїй власності інакше, яків інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Цей принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Таким чином, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню в частині стягнення з банку на користь позивача суми вкладу в розмірі 40 000 грн. та відсотків, розмір яких передбачений умовами договору. При цьому, за період з 05.05.2015 року по 21.09.2015 року кількість днів прострочення складає 142 = 3 х СКДВ х Д : 100 ( 3 сума неповернутого депозитного вкладу; СКДВ 0,067% по користуванню депозитним вкладом за кожен день прострочення; Д кількість календарних днів прострочення) 40 000 х 0,067 х 142: 100 = 3 805,60 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені ним судові витрати. До судових витрат належать витрати на правову допомогу п.2 ч.1 ст. 79 ЦПК України. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст. 79, статтях 84,88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено у п. 47 цієї постанови, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад: складання позовної заяви, надання консультації, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують розрахунок гонорару, пов»язаного з на данням правової допомоги представником позивача [PERSON], а надано лише ТОВ «ЮК «Фалькон» рахунок-фактуру № 9 від 18.08.2015 року про надання юридичних послуг в розмірі 7 000 грн., а тому суд відмовляє в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного і ст.ст.525, 526, 1058, 1060, 1061 ЦК України,

Outcome: partial