Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] право власності на який зареєстровано за [PERSON] ; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним 1/2 ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] 1/2 ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 серпня 1985 року виконавчим комітетом Стебницької міської ради Львівської області зареєстровано шлюб між ним та [PERSON] , запис в книзі реєстрації актів про одруження №103. Від шлюбу в них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] - 1986 року народження та син [PERSON] 1990 року народження. 04 липня 1997 року Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду даний шлюб розірвано. За час шлюбу відповідач на підставі рішення виконавчого комітету міської ради отримала земельну ділянку для будівництва житлового будинку та до 1997 року сторони звели житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказане майно побудоване за спільні кошти позивача та відповідачки. Під час будівництва спірного нерухомого майна позивач приймав активну участь у наданні грошових коштів (які заробляв у Португалії) та регулярно надсилав відповідачці на утримання малолітніх дітей, матеріальне забезпечення сім`ї, придбання будівельних матеріалів, здійснення необхідних будівельних та ремонтних робіт в спірному будинку, займався будівництвом вказаного будинку, вкладав у нього свої кошти. Відповідач також працювала, витрачала свої кошти, зокрема з оформлення документів на здачу будинку в експлуатацію. Будинок будувався для сім`ї та спільного проживання. Вони на той час не мали жодних суперечок та перебували у дружніх стосунках. Вважає, що спірний будинок був збудований в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, а отже, належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. На час розірвання шлюбу у 1997році, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано ще не було. На час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу ступінь готовності будинку становила 100 %. Проте відповідачкою було проведено державну реєстрацію права власності лише в 2001 році, тобто після розірвання шлюбу. На даний час вони проживають окремо, так як відповідач чинить йому перешкоди, щодо користування спільним майном (спірним будинком), що підтверджується листом ДРВ поліції від 08.06.2021 № 8970/52/01. У зв`язку з такою поведінкою відповідача, в нього виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд за захистом порушених прав. Позивач [PERSON] , який також був допитаний як свідок та його представник [PERSON] , позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , позову не визнали та просять в його задоволенні відмовити, з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи\~без самостійних вимог на предмет спору: Перша Дрогобицька\~державна нотаріальна\~контора, в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності, щодо задоволення позову покладаються на думку суду. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до переконання, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Матеріалами справи\~встановлено та\~сторонами не\~заперечується,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~з 1985\~по 1997\~рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Власне викладаючи свою суб`єктивну думку, позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] право власності на який зареєстровано за [PERSON] ; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним 1/2 ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] 1/2 ідеальну частину житлового будинку, що знаходиться за [ADDRESS] . Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинний до 01.01.2004) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, аналогічна позиція знайшла своє відображення у ст.. 60 Сімейного кодексу України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ЦПК України, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Нормами\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.\~76,\~77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей\~78, 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Всупереч зазначеному, позивачем не подано до суду жодних доказів на обґрунтування викладених в позовній заяві обставин. Так, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами ні того, що спірний будинок побудовано в період перебування сторін у шлюбі - до 1997 року, ні того, що позивач дійсно брав участь у будівництві спірного будинку, зокрема, що він дійсно перебував за кордоном у вказаний ним період, та що зароблені ним кошти передавались на будівництво спірного будинку. З огляду на вказане, суд критично ставиться до доводів позивача та не дає їм віри, що позивачем разом із відповідачкою до 1997 року за спільні кошти побудували житловий будинок та він надавав грошові кошти (які заробляв за кордоном) на будівництво спірного будинку, зокрема, на придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували викладені ним обставини щодо джерела походження коштів, якими як вказує позивач, він брав участь у будівництві спірного будинку. Вказане у свою чергу позбавляє суд можливості встановити зазначену обставину, яка у відповідності до вищевказаного має обов`язково враховуватись судом при вирішенні справи. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна є недоведеними, відтак позов є безпідставним, необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Оскільки в задоволенні позову відмовлено то відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed