Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача з вищевказаним позовом. Позовну заяву мотивує тим, що 28.12.2016 року його прийнято на посаду директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на термін з 28.12.2016 року до 28.12.2017 року. Згідно з наказом Генерального директора Концерну «Техвоєнсервіс» від 26.09.2017 року № 18-к «Про звільнення керівника філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод», достроково, 28.09.2017 року розірвано трудовий договір від 07.08.2017 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідач не провів розрахунки на день звільнення. 05.05.2018 року відповідач добровільно перерахував кошти заборгованості із заробітної плати в сумі 28812,26 грн. на рахунок позивача та посилаючись на скрутне економічне становище, обіцяв пізніше виплатити кошти середнього заробітку за час затримки виплати. Станом на цей час відповідачем заборгованість із виплати середнього заробітку за час затримки не виплачено. Відповідно до відомостей довідки від 17.04.2018 року № 14 середньомісячна заробітна плата за період роботи з грудня 2016 по вересень 2017 року становить 5988,77. З часу звільнення позивача по день надходження коштів заборгованості із заробітної плати час затримки невиплати становить 41921,39 грн. (сорок одну тисячу дев`ятсот двадцять одну грн., 39), з розрахунку за формулою: середньомісячна заробітна плата помножена на кількість місяців заборгованості - 5988,77 грн. х 7 = 41921,39 грн. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. 02 вересня 2020 року позивач подав на адресу суду заяву про збілешення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача заьоргованість в розмірі 45122, 54 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні надав пояснення анологічні до викладеного позову, просив позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог задоволити. Представник відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до трудового договору від 28.12.2016 року [PERSON] прийнято на посаду директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» Міністерства оборони України на термін з 28.12.2016 року до 28.12.2017 року. Згідно з наказом Генерального директора філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» від 27.09.2017 року № 81-к «Про звільнення керівника філії Концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод», достроково, 28.09.2017 року розірвано трудовий договір від 26.12.2016 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України. Згідно Довідки відповідача № 28 від 28.09.2017 року про заборговану заробітну плату працівника філії [PERSON] становисть 28812, 26. 05.05.2018 року позивачу перераховано кошти заборогованості по заробітній платі в сумі 28812, 26 грн. Відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості становить 45122, 54 грн. З огляду на те, що відповідачем не надано ні позивачу, ні суду іншого розрахунку заборгованості, розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд вважає, що позов про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України, ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Згідно зі ст.1 Протоколу № 1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права і, таким чином, як власність. Відповідно до пункту Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2011 року: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування ст. 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин. У відповідності до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обов`язок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці», працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Положеннями ч.1 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 21 вищевказаної Постанови, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Також, відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Згідно п.п. 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Під доходами у цьому Законі слід розуміти, зокрема, і заробітну плату. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що відповідач Концерн «Техвоєнсервіс»не виплатив позивачу усі суми, що належали йому в день звільнення, суд доходить висновку, що позов [PERSON] слід задоволити в повноному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за весь час затримки платежів в розмірі 45122, 54 гривень. Окрім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768, 40 коп. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити до негайного виконання. На основі вищевикладеного,

Outcome: approved