Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що 30.08.2006 року між нею та відповідачем було розірвано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розлучення їхні неповнолітні діти проживають з нею. 20.06.2006 року Бориспільський міськрайонним суд Київської області виніс рішення про стягнення з відповідача аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 01.02.2006 року та до досягнення старшою дитиною повноліття. Останні роки її син [PERSON] перестав її слухатись, на зауваження реагує агресивно та нестримано, всіляко демонструє зневагу та погане ставлення до неї, не рідко використовуючи нецензурні висловлювання чи насильство. У зв'язку з цим виникла крайня необхідність, щоб її син [PERSON] проживав з батьком, адже тільки він має на нього вплив, користується авторитетом. У зв'язку з цим просить суд визначити місце проживання її сина, [PERSON], з батьком та припинити стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання та виховання [PERSON], [INFO]. Позивач та представник позивача в судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання з'явився, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи в судове засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Сторонам роз'яснено наслідки прийняття судом визнання позову та ухвалення рішення у справі щодо заявлених позовних вимог. Наслідки зрозумілі. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі дитини сторін. Заслухавши думку сторін, дослідивши подані заяви, матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що є усі підстави для прийняття визнання позову відповідачем, та задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки це не порушує прав та законних інтересів інших осіб та не суперечить чинному законодавству. У судовому засіданні встановлено, що 30.08.2006 року між позивачем та відповідачем було розірвано шлюб, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 324 від 30.08.2006 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2006 року з відповідача було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 01.02.2006 року та до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с.8-9). Як вбачається з пояснень позивача, останні роки [PERSON] перестав її слухатись, на зауваження реагує агресивно та нестримано, всіляко демонструє зневагу та погане ставлення до неї, не рідко використовуючи нецензурні висловлювання чи насильство. У зв'язку з цим виникла крайня необхідність, щоб її син [PERSON] проживав з батьком, адже тільки він має на нього вплив, користується авторитетом. Згідно характеристики від 23.02.2017 року № 82 Бориспільської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 [PERSON] за час навчання зарекомендував себе здібним, активним та комунікабельним учнем. Має гарні природні здібності, швидко засвоює матеріал. З 28.12.2016 року [PERSON] проживає в родині батька. Відповідно до висновку № 95 від 20.02.2017 року, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO], з його батьком [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. 23.02.2017 року в судовому засіданні запитувалась думка неповнолітньої дитини [PERSON], щодо визначення його місця проживання. [PERSON] виявив бажання проживати разом з батьком [PERSON], де для нього створені всі належні умови для життя, розвитку та відпочинку. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до вимогст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину. Згідно вимог ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до п. 5 та 6 ч. 1ст.19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, відповідач визнав позовні вимоги, а отже сторони дійшли згоди щодо місця проживання їх неповнолітньої дитини. Дані про те, що наявні підстави, передбачені ч.2 ст.161 Сімейного кодексу України, за яких позивачу не може бути передана дитина, батьком якої він є згідно з долученими до матеріалів справи свідоцтвами про народження (а.с.6), у суду відсутні. Так, орган опіки та піклування згідно наданим суду відповідно до вимог ст.19 Сімейного кодексу України висновком вважає, в інтересах неповнолітньої дитини визначити місце проживання дитини [PERSON] з його батьком [PERSON], позивачем у справі. У зв'язку вищевикладеним, з урахуванням думки неповнолітньої дитини, суд вважає, за можливе визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з його батьком [PERSON], у зв'язку з цим припинити з 23.02.2017 року стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], що здійснювалось на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.03.2006 року в справі №2-571/2006, у зв'язку зі зміною місця проживання сина, у відповідному розмірі. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, понесені позивачем під час звернення до суду з даним позовом (а.с. 1). На підставі ст. 19, 141, 150, 160,161 Сімейного кодексу України, ст. 10, 11, 57-60,174, 208 - 209, 212-215, 218, 293 - 294 ЦПК України, суд

Outcome: approved