Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом. Заявлений позов обґрунтовував тим, що згідно рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 179 від 21.12.1990 р. за його батьком [PERSON] як головою колгоспного двору визнано право власності на будинковолодіння № 2 по вул. Леніна (на даний час вул. Шевченка) в с. Довге Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, батько у встановленому порядку не отримував свідоцтва про право власності на будинковолодіння, реєстрація права власності не проводилась. Ринкова вартість будинковолодіння на даний час складає 374554 грн. Будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.ст. 121, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Станом на 1991 р. у дворі проживали батьки позивача [PERSON] та [PERSON], які мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, вони стали співвласниками будинковолодіння по ? частині. Після смерті 21.02.2006 р. батька належне йому майно успадкувала матір [PERSON], яка 15.12.2007 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належні батькові земельну частку (пай) та майновий пай. Мама після смерті батька стала одноособовим власником спірного будинковолодіння. Рідний брат позивача [PERSON] на спадщину після смерті батька не претендував, 03.07.2013 р. він помер. Мама за життя склала заповіт, посвідчений 21.11.2013 р. секретарем Довгівської сільської ради, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла позивачу. Після смерті 20.02.2016 р. матері позивач як єдиний спадкоємець за заповітом прийняв спадщину відповідно до вимог ст.1269 ЦК України шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. У звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Він є громадянином [PERSON] Федерації, відповідно до вимог ст.73 Закону України «Про міжнародне приватне право» має право звернення до українського суду за захистом своїх прав на спадкове майно, яке знаходиться на території України. Згідно ст.71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якого знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні, правом України. Просив визнати за ним право власності на спадкове будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після померлої матері. Представник позивача у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, у поданій суду заяві відповідач позов визнав, просив справу розглянути у відсутності свого представника. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що згідно рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 179 від 21.12.1990 р. за батьком позивача [PERSON] як головою колгоспного двору визнано право власності на будинковолодіння № 2 по вул. Леніна (на даний час вул. Шевченка) в с. Довге Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, останній у встановленому порядку не отримав свідоцтва про право власності на будинковолодіння, реєстрація права власності не проводилась. Ринкова вартість будинковолодіння на даний час складає 374554 грн. Будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.ст. 121, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Станом на 1991 р. у дворі проживали голова двору [PERSON] та його дружина [PERSON], які мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день набрання чинності Законом України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали у даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили, вони стали співвласниками домоволодіння по ? частині. Після смерті 21.02.2006 р. [PERSON] належне йому майно успадкувала [PERSON], яка 15.12.2007 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належні чоловікові земельну частку (пай) та майновий пай, ставши одноособовим власником спірного будинковолодіння. Рідний брат позивача [PERSON] на спадщину після смерті батька не претендував, 03.07.2013 р. він помер. Після смерті 20.02.2016 р. [PERSON] позивач як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 21.11.2013 р. секретарем Довгівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, прийняв спадщину відповідно до вимог ст.1269 ЦК України шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Вказані обставини, які відповідачем не оспорювались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Позивач, який є громадянином [PERSON] Федерації, відповідно до вимог ст.73 Закону України «Про міжнародне приватне право» має право звернення до українського суду за захистом своїх прав на спадкове майно, що знаходиться на території України. Згідно ст.71 вказаного Закону спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якого знаходиться це майно, а майно, яке підлягає державній реєстрації в Україні, правом України. З огляду на те, що відсутність правоустановлюючого документу на спадкове будинковолодіння позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку, за ним слід визнати право власності на будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після померлої матері. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 121, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст.ст. 1223, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 71, 73 Закону України «Про міжнародне приватне право»,

Outcome: approved