Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері. Підставою звернення з позовом вважає те, що вона є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . З батьком сина, [PERSON] , [INFO] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. З 2012 року вона перестала спільно проживати та вести спільне господарство з відповідачем. Відповідно до рішення Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.07.2013 шлюб розірвано. Дитина на даний час проживає з позивачем. Вона по мірі можливостей, здійснювала тимчасові поїздки за кордон з їхнім малолітнім сином, [PERSON] . Малолітній [PERSON] за кордон їздив у її супроводі. Здійснюючи поїздки з сином, [PERSON] за кордон України, вона як мати, керувалася перш за все інтересами їхнього з відповідачем малолітнього сина, бажаючи створити для дитини всі необхідні можливості, щодо оздоровлення, розширення його кругозору, пізнання навколишнього світу, стимулюючи до вивчення іноземних мов, фізичного і духовного розвитку. В зв`язку з вище зазначеними поїздками, відповідач робив нотаріально посвідчені, заяви - строком на один рік, якими надавав свою згоду за виїзд їхнього сина за кордон України в її супроводі. 24.05.2018 відповідачем зроблено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровану в реєстрі за № 3391, в якій надав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон до Сполучених Штатів Америки, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної республіки, Королівства Таїланд, на період з 25.05.2018 по 25.05.2019 їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у її супроводі. Строк дії цієї заяви закінчився 25.05.2019. Позивач завчасно зверталася до відповідача з проханням зробити чергову заяву та надати згоду на виїзд дитини за кордон у її супроводі - на новий строк. Відповідне прохання було зроблено спочатку в усній, а потім - в письмовій формі. Своє прохання, вона мотивувала тим, що наближаються літні канікули, протягом яких, їх син, [PERSON] , в її супроводі, без шкоди для навчального процесу, міг би виїхати за кордон, отримати нові враження, відпочити та оздоровитися. В клопотанні від 22.04.2019 до відповідача вона, як супроводжуюча, підтвердила своє зобов`язання забезпечити повернення в Україну їхнього сина, [PERSON] по закінченню строку поїздки, своє зобов`язання вирішувати усі питання, що стосуються дитини, які будуть виникати під час поїздки, зазначала про свою відповідальність за життя та здоров`я їхнього сина. При цьому, відповідач безпідставно відмовився надати дозвіл на тимчасові поїздки їхнього сина за кордон на новий строк. Підстав, які відповідно до ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», що обмежують права [PERSON] на виїзд за кодон, немає. Її лист з відповідним клопотанням від 22.04.2019 на пошті відповідач не забрав, а отже, ухиляється від надання відповідного дозволу. Отже, відповідач, своєю безпідставною відмовою, зловживає наданими йому батьківськими правами та порушує права їхнього малолітнього сина - [PERSON] на вільне пересування та вільне залишення території України, що гарантовані статтею 33 Конституції України. Вичерпавши всі можливості домовитися з відповідачем, щодо розв`язання цього спору в досудовому порядку, вона, як мати, була змушена звернутися до суду за захистом інтересів їхнього з відповідачем малолітнього сина, [PERSON] . Оздоровлення та відпочинок за кордоном є саме таким способом якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Надання тривалого дозволу (з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення [PERSON] віку 16 років) унеможливить зловживання відповідачем своїми батьківськими правами у випадку непорозумінь з матір`ю дитини, сприятиме правовій визначеності матері та дитини щодо можливості їх спільного вільного пересування. Отже, йдеться про порушення конституційного права дитини. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Виїзд їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у супроводі позивача за кордон, на новий строк: з дати набрання рішенням суду законної сили і по 23.03.2023 - до досягнення їхнім сином 16-річного віку, здійснюється з метою оздоровлення дитини, розвитку, культурного та освітнього виховання, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовки до самостійного життя. Вона, як супроводжуюча, підтверджує своє зобов`язання забезпечити повернення в Україну їхнього сина, [PERSON] по закінченню строків поїздки, зобов`язується вирішувати усі питання, що стосуються дитини, які будуть виникати під час поїздки, зобов`язується нести відповідальність за життя та здоров`я сина. Просить суд, винести рішення, яким дозволити тимчасові неодноразові поїздки (в`їзд до та виїзд зі) Сполучених Штатів Америки, Канади, Аргентини, Бразилії, Чилі, Еквадору, Колумбії, Великобританії, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної республіки, Королівства Таїланд, Індонезії, Шрі Ланки , Республіки Індія в період з дати набрання рішенням суду законної сили і по 23 березня 2023 року - до досягнення віку 16 (шістнадцяти) років, [PERSON] , [INFO] , у супроводі його матері - [PERSON] , [INFO] . Покласти судові витрати, пов`язані з розглядом справи, на відповідача. Відзив від відповідача до суду не надходив. 26.09.2019 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 31.10.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю просив позов задоволити з підстав, які зазначені в позовній заяві. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Про дату час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Представництво своїх інтересів довірила представнику. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку ( за зареєстрованим місцем проживання) Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що оскільки, відповідно до ст. 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і неявкою до суду без поважних причин, відповідач фактично відмовився від захисту своїх прав в суді, а ст. 223 ЦПК України дає право суду у разі неявки відповідача, повідомленого належним чином про розгляд справи, вирішувати справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляти заочне рішення), суд вважає можливим розгляд справи за наявними матеріалами. 17 грудня 2019 року, відповідно до ст.223 ч.4 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, перевіривши викладені у заяві по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 13 зворотна сторона). Відповідно до рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23.07.2013 шлюб між [PERSON] і [PERSON] , розірвано (а. с. 16). За змістом довідки №84, виданої 12.02.2019 ТОВ фірма «Компас» [PERSON] , [INFO] вона та її син [PERSON] , [INFO] , дійсно проживають за адресою: [ADDRESS] . Заборгованість за житлово-комунальні послуги які надаються ТОВ Фірмою «Компас» відсутня (а.с.17). Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом 24.05.2018 за реєстровим номером 3391, [PERSON] надавав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон до Сполучених Штатів Америки, Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Республіки Болгарія, країн Європейського Союзу, Грузії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Чорногорії та Грецької Республіки, Республіки Кіпр, Ізраїлю, Йорданського Гашимітського Королівства (Йорданії), Китайської Народної Республіки, Королівства Таїланд на період з 25.05.2018 по 25.05.2019 його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у супроводі його матері- [PERSON] , [INFO] , яка несе відповідальність за здоров`я їхнього малолітнього сина (має право приймати рішення щодо надання невідкладної медичної допомоги у разі потреби) та яка по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечить повернення їхнього малолітнього сина в Україну (а.с. 18). На адресу [PERSON] позивачем було надіслано клопотання щодо надання згоди на тимчасові поїздки їхнього сина [PERSON] за кордон на новий строк, яке не вручено під час доставки: інші причини (а.с.19-22). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Згідно п.5 абз. 3 п.п. 2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінетом Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, вказаними вище Правилами встановлено, що якщо один із батьків дитини, який надає дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, має право володіти інформацією про те, до якої держави виїжджає дитина та на який час. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Оскільки діюче в Україні законодавство передбачає наявність згоди другого з батьків, якщо він не супроводжує дитину, на конкретний виїзд дитини за межі України, із зазначенням у цій письмовій згоді держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, то і рішення суду при відсутності такої згоди може ухвалюватися лише щодо дозволу на конкретний виїзд дитини за межі України. Надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку законодавством України не передбачено. Про правильність застосування даних норм права свідчить постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, провадження №14-244цс18. Оскільки, позивачем не надано доказів конкретного одноразового виїзду з визначенням його початку й закінчення, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Крім цього, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частиною першою статті 5 ЦК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, порушення прав неповнолітньої дитини, в інтересах якої вона звернулася до суду з позовом. Зокрема не доведено, що відповідач відмовив в наданні конкретного дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Суд вважає, що не отримання відповідачем в поштовому відділенні запиту позивача на отримання такого дозволу, без доказів того, що відповідач свідомо відмовився його отримувати, не може свідчити про його відмову надати такий дозвіл. Крім цього, вимога вчиняти певні дії в майбутньому не може бути задоволена, оскільки захисту підлягає тільки порушене право. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed