Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності за набувальною давністю на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка знаходиться на третьому поверсі та має 30,70 кв.м. житлової площі, 46,30 кв.м. загальної площі. Позовні вимоги мотивовано тим, що родина [PERSON] відкрито і безперервно володіє більше 30 років поспіль квартирою [ADDRESS] , проте за час тривалого фактичного володіння право власності на квартиру зареєстровано не було. Позивач зазначає, після смерті його діда [PERSON] , який помер [INFO] , його бабуся [PERSON] звернулась до Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва із заявою про переоформлення особового рахунку та укладення з нею договору найму квартири. Про результати прийняття такого рішення йому не відомо. Його бабуся була зареєстрована у спірній квартирі де проживала до дня смерті. З моменту коли [PERSON] подала вказану заяву жодна особа не заявляла прав на квартиру, не вимагала звільнення житла і не захищала свої права в інший спосіб. Позивач вказує, що родина [PERSON] володіє квартирою понад тридцять років, у квартирі проживали його бабуся [PERSON] , його батько [PERSON] та його дядько [PERSON] . Зазначає, що після смерті [PERSON] [INFO] квартирою заволодів [PERSON] , а після смерті його дядька [INFO] квартира перейшла у його фактичне володіння. Позивач стверджує, що спірна квартира є єдиним його житлом, там він проживає з моменту народження і по сьогоднішній день, З посиланням на норму ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач вказає, що він добросовісно заволодів квартирою, безперервно та відкрито володіємайном понад 10 років, тому набув право власності на квартиру за набувальною давністю. Ухвалою суду від 06.07.2020 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (а.с. 156, 157). Ухвалою суду від 03.08.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено (а.с. 174, 175). Ухвалою суду від 03.08.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (а.с. 172, 173). 04.08.2020 року до суду від відповідача Дніпровського районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів добросовісності володіння вищевказаною квартирою, [PERSON] не зареєстрований у спірній квартирі, відповідно копії паспорта, позивач з 28.12.2012 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також квартира [ADDRESS] перебуває в комунальній власності територіального громади м. Києва та у власність не передавалась. Оскільки для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності, існує інший порядок приватизації житла, відсутні правові підстави для набуття права власності на спірну квартиру за набувальною давністю (а.с. 180-182). 25.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник відповідача [PERSON] зазначає, що презумпція добросовісності заволодіння майном відповідачем не спростована, відсутність реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі не є перешкодою для набуття ним права власності на дану квартиру за набувальною давністю. Право власності на нерухоме майна за набувальною давністю може набуватися незалежно від форма власності цього майна - приватна, комунальна чи державна (а.с. 185-190). Ухвалою суду від 05.10.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків (а.с. 222-223). Ухвалою суду від 05.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 216). В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причину неявки не повідомлено. Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та представника третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, приходить до наступного висновку. За повідомленням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.09.2020 року, за адресоюм. [ADDRESS] були зареєстровані наступні особи: [PERSON] з 30.12.1970 р. по 05.01.1989 р. та з 12.03.1991 р. по 29.11.2005 р. помер; [PERSON] з 30.12.1968р. по 22.09.1987 р. помер; [PERSON] з 07.07.1970 р. по 06.02.2017 р. померла; [PERSON] з 14.06.1978 р. по 19.04.2018 р. помер (а.с. 202). Позивачем серед іншого надано заяву зі змісту якої [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , зверталась до голови виконкому Дніпровської районної ради народних депутатів з прохання переоформлення особового рахунку та укладення з нею договору найму квартири у зв`язку зі смертю її чоловіка (а.с. 30). Однак до цього доказу суд відноситься критично, оскільки заява не містить підпису, дати та жодних підтверджень щодо подання такої заяви та її реєстрації. На підтвердження родинних відносин з вищевказаними особами та дати смерті позивачем надано копії свідоцтв про народження та свідоцтв про смерть, відповідно яких встановлено, що батьком позивача [PERSON] є [PERSON] (а.с. 95), який помер [INFO] (а.с. 97). [PERSON] (помер [INFO] ) та [PERSON] (померла [INFO] ) є дідусь та бабусею позивача по батьковій лінії (а.с. 96, 98, 101). [PERSON] (помер [INFO] ) є дядьком позивача (рідний брат батька позивача) (а.с. 98, 99, 100). Згідно акту від 20.03.2019 р. обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї власника житла, засвідченого депутатом Ірпінської міської ради [PERSON] , у [ADDRESS] проживає та прописана [PERSON] зі своєю сім`єю, її племінник [PERSON] , 1992 р.н., був зареєстрований за цією адресою до 07.02.2012 р., але не проживав, станом на 20.03.2019 р. [PERSON] за вказаною адресою його тітки не проживає і не прописаний (а.с. 76). За записом у паспорті позивач з 28.02.2012 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31, 32). На доведення фактичного проживання позивача у спірній квартирі, а не за місцем реєстрації суду надано Акт про непроживання від 18.09.2018 р., засвідчений головою правління ЖБК «Автомобіліст» [PERSON]., у якому зазначено, що [PERSON] дійсно не проживає з 2012 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 75). Відповідно Актів від 08.01.2020 р., від 11.02.2020 р., підписаних мешканцями будинку за участю позивача, на момент складання актів [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с. 77, 78). Допитані судом свідки зі сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] засвідчили, що позивач з дитинства по даний час постійно живе за адресою: [ADDRESS] , де мешкали батько, дідусь, бабуся та дядько позивача [PERSON] , які померли. Також позивачем надано квитанції про сплату житлово-комунальних послуг по спірній квартирі за період з вересня 2018 р. по березень 2020 року (а.с. 103-139). За нормою частин 1, 3 ст. 335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно частин 1, 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Враховуючи положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Позивач вказує на те, що відповідно ст. 344 ЦК України загальний строк володіння квартирою [ADDRESS] складає понад 30 років, оскільки після смерті його бабусі [PERSON] ( [INFO] ) квартирою заволодів його дядько [PERSON] , після смерті якого [INFO] квартира перейшла у його фактичне володіння, у спірному житлі він проживає з моменту народження по даний час, жодна особа не заявляла прав на квартиру, він добросовісно заволодів квартирою, тому за ним має бути визнано право власності на дану квартиру за набувальною давністю. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц(провадження №61-23753св18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Такий правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру [ADDRESS] за будь якими особами зареєстровано не було, що підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.04.2018 р. КВ-2018 № 12440 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.06.2020 р. (а.с. 90, 91), квартира належить до комунальної власності. Отже, родина позивача, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] користувалися спірною квартирою на відповідній правовій підставі, зокрема на умовах найму житла, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник, а як користувач. Суд також вважає, що покази свідків на підтвердження постійного проживання позивача у спірній квартирі протягом більше 10 років не мають правового значення у даному спорі, оскільки для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує інший порядок приватизації житла, тому відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, питання розподілу сплаченого позивачем судового збору судом не вирішується у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed