Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 474,71 доларів США в сумі еквівалентній до гривні за офіційним курсом Національного банку України встановленим на день платежу, перевести на нього права та обов`язки власника та визнати за ним право власності на Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення загальною площею 130 кв.м., яке знаходяться за адресою: [ADDRESS] , і належать відповідачу, а також припинити право власності відповідача на Ѕ ідеальну частину вищевказаного нежитлового приміщення та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 02.08.2016 року відповідачем було написано боргову розписку на користь позивача, відповідно дло якої відповідач зобов`язався в строк до 31.12.2017 року повернути грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США, а у випадку не повернення відмовляється від права придбання нерухомого майна, а саме від Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення площею 65,0 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На неодноразові усні вимоги позивача, відповідач жодним чином не реагує та не вчиняє жодних дій, та більше того останнім часом взагалі перестав виходити на зв`язок і зі слів знайомих переховується за кордоном у зв`язку із численними боргами. Ухвалою від 19.06.2020 року в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження 10.07.2020 року без виклику сторін у судове засідання; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та пред`явлення зустрічного позову. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до боргової розписки від 02.08.2016 року відповідач зобов`язався в строк до 31.12.2017 року повернути грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США, а у випадку не повернення відмовляється на користь позивача від права придбання нерухомого майна, а саме від Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення площею 65,0 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязку. Правочини можуть бути односторонніми та дво- багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Також, з матеріалів вбачається, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №212118957 від 11.06.2020 року, відповідач являється власником Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення площею 130,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта майна - 988945046106, запис про право власності - 15704368), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке набуто ним 30.07.2016 року на підставі Акту приймання-передачі майна від 29.07.2016 року, складеного з ТзОВ «ЛЕ-В-КО», яке у свою чергу розпоряджалось ним на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 09.12.2011 року, яке зареєстровано на підставі Витягом про державну реєстрацію від 13.12.2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 366 Цивільного кодексу України, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Абзацом 2 частини 2 вказаної статті Цивільного кодексу України також визначається, що у разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Судом береться до уваги, що відмова боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності, зокрема на Ѕ ідеальну частину нежитлового приміщення площею 130 кв.м., виражається у фактичному небажанні передання такого майна внаслідок невиконання боргового зобов`язання, а відмова інших співвласників від придбання такого майна підтверджується відповідним Листом від 01.06.2020 року інших співвласників нежитлових приміщень, які знаходяться в торговому домі «Ле-В- Ко » за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №212118957 від 11.06.2020 року, за відповідачем також зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , однак дане майно перебуває в заставі ПАТ «КБ «Банк Надра», та квартира на праві спільної сумісної власності за адресою: [ADDRESS] , а отже іншого майна відповідача на яке можна звернути стягнення для погашення заборгованості немає в наявності. Як вбачається з Висновку про вартість майна вартість вказаного нерухомого майна така становить 615070,00 гривень. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач взятих на себе договірних зобов`язань не виконав, позичених коштів у домовлений строк не повернув, а позивач, скористався своїм правом на стягнення з відповідача боржника заборгованості за вищевказаним договором позики (розпискою), позов слід задоволити та визнати за позивачем право власності на нежитлове приміщення, власником якого є відповідач, та яке останній зобов`язався передати в рахунок погашення заборгованості у випадку невиконання взятих на себе зобов`язань, та відповідно припинити право власності відповідача на таке приміщення, а також стягнути з відповідача в користь позивача різницю між борговим зобов`язанням та вартістю майна в розмірі 474,71 доларів США, що еквівалентно 12783,94 грн. на день ухвалення рішення у справі. При ухваленні рішення судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові в справі №6-50цс16. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст.141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача слід стягнути 1681,60 гривень понесених судових витрат.

Outcome: approved