Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

Позивач в серпні 2017 року звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що наприкінці 2002 року отримав пропозицію від [PERSON] та його дружини, [PERSON] купити житловий будинок, розташований в с. Українка Малинського району по вулиці Шевченка, 34, який належав їм на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.20.2000 року по 1/2 частині, у зв'язку з чим, досягнувши всіх істотних умов договору, в червні 2003 року сплатив [PERSON] та [PERSON] 6000 гривень та уклав договір про користування електричною енергією в будинку, вважаючи, що договір купівлі-продажу будинку №34 в с. Українка Малинського району по вулиці Шевченка між ним та [PERSON], [PERSON] укладено. Вважаючи себе власником будинку, зробив капітальний ремонт, встановив бетонну огорожу, сплачує комунальні платежі, пов'язані з утриманням будинку та укладає договори страхування будівель, вільно та відкрито володіє будинком вже понад 14 років, у зв'язку з чим просив визнати договір купівлі-продажу будинку, який знаходиться в с. Українка Малинського району вул. Шевченка, 34, вчинений між продавцями [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в червні 2003 року дійсним, визнавши за ним право власності на будинок. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, зазначивши, що отримавши кошти [PERSON] під приводом неоформлення своїх спадкових прав відмовлявся нотаріально оформлювати договір купівлі-продажу будинку. Відсутність будь-яких розписок про передачу коштів, укладення попереднього договору пояснив довірою до відповідачів. До участі в справі в якості співвідповідача залучено спадкоємця померлої 19 серпня 2016 року [PERSON] її доньку [PERSON]. Представник відповідачів: [PERSON] та [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки на даний час відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2017 року співвласником 1/2 частини у праві спільної часткової власності на житловий будинок, після смерті [PERSON], 19.08.2016 року є їх дочка [PERSON] При цьому, після оформлення права власності на житловий будинок через проживання в іншому населеному пункті, дозволили позивачу тимчасово проживати в будинку, дозволу на переобладнання будинку не давали, гроші не отримували, письмового договору купівлі-продажу будинку не укладали, оскільки не мали наміру його продавати. Крім цього, зазначили, що строк позовної давності для звернення позивача до суду минув. Дослідивши письмові докази по справі, пояснення представників позивача, відповідача, суд приходить до висновку про неґрунтовність заявлених вимог. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.10.2000 року співвласниками житлового будинку №34 по вулиці Шевченка в с. Українка Малинського району Житомирської області є [PERSON] та його дружина [PERSON], яка померла 19 серпня 2016 року спадкоємцем якої згідно свідоцтва про право на спадщину за законом є її дочка [PERSON]. Право власності на житловий будинок зареєстровано 03 липня 2002 року [PERSON] РДКПТІ, а на земельну ділянку площею 0,1800 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА №131870 з 05 січня 2005 року. Допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] засвідчили суду обставину, що починаючи з червня 2003 року позивач проживає в [INFO] як власник. Як односельчанам їм було відомо про намір [PERSON] саме в 2003 році продати цей будинок. Про те, що позивач відкрито, безперервно користується даним об'єктом нерухомості саме з 2003 року свідчать і довідка Українківської сільської ради Малинського району №400 від 17.07.2017 року, договір з [PERSON] від 13.05.2005 року про користування електричною енергією, дані робочого проекту газопостачання житлового будинку №34 в с. Українка. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. У ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Таким чином, дійсність договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст..47 ЦК УРСР, має доводитись письмовими доказами. Разом з тим, позивачем на ненадано будь-яких доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу в момент його укладення та під час його виконання, не надано доказів передачі грошових коштів [PERSON] та складення останнім відповідної розписки, не зазначено обставин, фактів, які свідчать про узгодження між сторонами домовленостей щодо усіх істотних її умов, чому договір не було нотаріально посвідчено тривалий час. Письмовий договір купівлі-продажу вказаного будинку в матеріалах справи відсутній, тому не можливо встановити які саме були умови договору купівлі-продажу укладеного між позивачем та відповідачем, та чи повністю вони були виконані його сторонами. В судовому засіданні встановлено, що в червні 2003 року договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки укладений не був, у матеріалах справи відсутні відповідні докази факту ухилення відповідача від нотаріального та державного посвідчення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що виключає можливість визнання дійсним договору на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, тому позовні вимоги не є обґрунтованими та, відповідно, вимоги щодо визнання спірного договору дійсним задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed