Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою про захист прав споживача, тлумачення умов договору та відшкодування моральної шкоди, в якій просить розтлумачити умови іпотечного договору № 282 від 04.04.2007 р укладеного між АТ «УкрсоцБанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») та [PERSON] наявності чи відсутності п.4.5, п. 4.6.3, наявності чи відсутності у договорі іпотеки «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та «Застереження про задоволення вимог кредиторів» для однозначного розуміння сторонами умов іпотечного договору № 282 від 04.04.2007 р. Стягнути з АТ «Альфа-Банк» 600 000 (шістсот тисяч ) грн. 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.04.2007 р. між [PERSON] та АКБ «УкрсоцБанк» було укладено договір № 07.1/92-7 про надання кредитної лінії та договору іпотеки № 282 від 04.04.2007 р. Згідно п.1.2 Договору про надання кредитної лінії, «Кредит надається Позичальнику на споживчі цілі з встановленням іпотеки» Згідно п. 1.1 Договору іпотеки в заставу було передано будинок за адресом [ADDRESS] та земельна ділянка кд 1221455800-02-001-0150 за тим же адресом. Вважає, що Банк невірно розуміє норми закону, на які посилається у позові, невірно трактує матеріальні та процесуальні права, бажає застосувати для стягнення пункти договору які взагалі відсутні у договорі іпотеки. Не згоден з вказаними діями банку, тому вважає за необхідне звернутися до суду з позовом про захист прав споживача та тлумачення умов договору, так явно видно різне тлумачення умов іпотечного договору, тому є спір між ним та банком про можливість звернення стягнення на заставлене майно на підставі неіснуючих умов іпотечного договору. У травні 2019 р. АТ «УкрсоцБанк» подав до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позов про звільнення майна з-під арешту, де визначив його відповідачем. У своєму позові Банк вказує наступне: «ст. 37,38 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки згідно якого Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності... є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження у іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов 'язання. Дане застереження відображене у п.4.5. іпотечного договору» В той же час, договір іпотеки № 282 від 04.04.2007 р. не містить взагалі такого пункту. Натомість після пункту 4.3 йде наступна стаття, що називається «Звернення стягнення на предмет іпотеки» та її перший пункт - 5.1. Таким чином, й п. 4.5, й окреме «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» на яке посилається Банк, взагалі відсутнє в іпотечному договорі. В той же час, ст. 5 договору іпотеки «Звернення стягнення на предмет іпотеки» перелічено можливі способи звернення на предмет іпотеки, як судові, так позасудові. П.5.6. - визначає що Банк (іпотекодержатель) може на свій розсуд звернути стягнення на предмет іпотеки наступним чином: «П. 5.6.2. (стосується предмету спору, тобто тлумачення умов договору про позасудове стягнення) шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою в порядку, встановленим статтею 37 ЗУ «Про Іпотеку» Тут потрібно звернути увагу суду на текст статті 37 ЗУ «Про Іпотеку, який був чинний та актуальний на момент підписання договору, та який брали до уваги сторони при підписання договору іпотеки, абзац перший статті 37 ЗУ про Іпотеку станом на час укладання основного договору та договору забезпечення (іпотеки) мав наступний вигляд: «Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.» Тобто ЗУ «Про Іпотеку» у ст. 37, у редакції чинній на момент укладання договору іпотеки, передбачав обов`язково наявність саме окремого договору про Задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, при підписанні договору ідотеки, сторони дійшли згоди, що набуття права власності Іпотекодержателем на предмет іпотеки згідно зі ст.37 ЗУ «Про Іпотеку», можливо на підставі договору про Задоволення вимог іпотекодержателя, як прописано у цій статті. В той же час, стаття 36 ЗУ про Іпотеку, передбачає, що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто сторони передбачили можливе укладення такого договору (про задоволення вимог іпотекодержателя) у майбутньому у відповідності до ст.ст. 36 та 37 ЗУ «Про Іпотеку». Але окремий Договір про задоволення вимог іпотекодержателя між ним та Банком не укладався. Щодо дії правових норм у часі, слід взяти до уваги ст. 58 Конституції України (що є нормами прямої дії) , де вказано - «Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.» Також слід вказати на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) м. Київ, 9 лютого 1999 року Справа N 1-7/99 N 1- рп/99: Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і Громадянина (фізичної особи). Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскарженим. Далі слід звернути увагу суду на п.5.9. договору Іпотеки, де вказано: «У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст.37 закону України «Про Іпотеку», п.4.6.3. цього Договору (застереження про задоволення вимог кредиторів), цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим Договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за Іпотекодержателем в органах БТІ» Але договір іпотеки не містить п.4.6.3, як він і не містить п. 4.5, на який посилається Банк у своїй позовній заяві про звільнення майна з-під арешту. А договір, що може бути Правовстановлюючим документом на нерухоме майно, у відповідності до ст.37 ЗУ про Іпотеку (у редакції чинній на момент укладання договору іпотеки), міг бути тільки Договір про задоволення вимог іпотекодержателя. В той же час, підписаний позивачем та Банком Договір іпотеки № 282 від 04.04.2007 р, не містить ні п.4.5, ні п. 4.6.З., ні «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», ні «Застереження про задоволення вимог кредиторів», та сторонами не було укладено додатково окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто Договір іпотеки №282 від 04.04.2007 р не містить пунктів, що дозволяють без окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя зареєструвати право власності за Банком. Щодо відсутності п.4.5 (та п. 4.6.3) на які посилається Банк, надає наступні пояснення: Будинок та земельна ділянка, що були передані в заставу (іпотеку) Банку, не були куплені за гроші банку, не були придбані за кредитні кошти. Фактично було заставлено в іпотеку майно яким він користувався з 1997 р, а вже в 2006 р воно перейшло в його володіння та право власності, від колишньої жінки, [PERSON] , за договором дарування від 19.04.2006 р, що й відображено у п. 1.1.5 договору Іпотеки № 282 від 04.04.2007 р. Так як іпотечне майно не було придбано за кредитні кошти, при підписанні договору іпотеки за взаємною згодою сторонами було вилучено п. 4.5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та наступні пункти, що регламентують позасудове стягнення, аж до кінця ст.4 договору Іпотеки. Згадка ж про п.4.6.3 залишилася у п.5.9 так як після видалення п.4.5 та наступних, п.5.9 договору не було відредаговано належним чином співробітником Банку, та ми отримали посилання на не існуючий пункт договору, що побачили вже після підписання та нотаріального посвідчення. Але так як посилання на неіснуючий пункт договору не призводить до юридичних наслідків, вирішили не вносити виправлення в договір іпотеки, вважаючи вказане посилання у якості технічної описки. Сторони дійшли до згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливо згідно ст.5 Договору іпотеки, а позасудове стягнення за ст. 37 та 38 - на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, або за рішенням суду (для ст.38) я то прописано в ст.37 та 38 ЗУ про іпотеку у редакції чинній на момент укладання договору іпотеки. Таким чином, позов Банку до нього з вимогами про зняття арешту з іпотечного майна, бо арешт начебто заважає Банку зареєструвати за собою право власності на заставлене майно у відповідності до п.4.5 договору іпотеки, свідчить про неоднакове тлумачення умов договору іпотеки. Відсутність в договорі іпотеки № 282 від 04.04.2007 р взагалі таких пунктів як : п.4.5; п. 4.6.3; «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя», «Застереження про задоволення вимог кредиторів», окремого «Договору про задоволення вимог іпотекодержателя» свідчить про те, що Банк не вірно тлумачить умови договору іпотеки № 282 від 04.04.2007 р, бачить спірні пункти там де їх немає, та намагається без належного правового обґрунтування, у порушення умов договору іпотеки заволодіти майном у противоправний спосіб шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк». Подібні посилання та спроби тлумачити умови договору зі сторони Банку є тим більше не зрозумілими, так як у п.7.1, ст.7 Договору іпотеки вказано, що «Цей Договір відображає повне розуміння Сторонами предмета цього договору, та інших питань, зазначених у цьому договорі». Тож просить суд витлумачити умови договору іпотеки щодо наявності чи відсутності п.4.5, п. 4.6.3, наявності чи відсутності у договорі іпотеки «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та «Застереження про задоволення вимог кредиторів» для однозначного розуміння сторонами умов іпотечного договору № 282 від 04.04.2007 р. Щодо відшкодування моральної шкоди. Неправомірні дії Банку, намагання у протиправний спосіб зареєструвати право власності за AT «Альфа-Банк», подання позову в обґрунтування якого покладено неіснуючі пункти договору іпотеки, спричинили мені неймовірні страждання. З ним в будинку, за адресою [ADDRESS] проживає жінка та двоє неповнолітніх дітей, які через неправомірні та підступні дії Банку можуть залишитися без житла. Відповідальність за їхнє майбутнє, страх залишитися без єдиного житла спричинили йому морального болю та погіршили його здоров`я. Він втратив сон та апетит, схуднув на 20 кг, під очами з`явилися синці, а руки почали тремтіти. З огляду на це, вважає, що 600 000 грн відшкодування моральної шкоди буде достатньою сумою щоб залічити його душевні рани, тому просить суд стягнути 600 000 грн. відшкодування моральної шкоди з АТ «Альфа-Банк», та додав, що така ціна дозволить йому пройти касаційні фільтри. Просить стягнути на свою користь з відповідача, моральну шкоду в сумі 600000 грн. обґрунтовуючи її тим, що неправомірні дії банку, намагання у протиправний спосіб зареєструвати право власності за АТ «Альфа-Банк», подання позову в обґрунтування якого покладено неіснуючі пункти договору іпотеки, спричинили йому неймовірні страждання. З ним в будинку проживає жінка та двоє неповнолітніх дітей, які через неправомірні та підступні дії банку можуть залишитися без житла, відповідальність за їхнє майбутнє, страх залишитися без єдиного житла спричинили йому морального болю та погіршили його здоров`я, він втратив сон та апетит, схуднув на 20 кг, під очима з`явилися синці, а руки почали тремтіти. З огляду на це вважає, що 600000 грн. відшкодування моральної шкоди буде достатньою щоб залічити його душевні рани, тому просить стягнути моральну шкоду. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 18 січня 2021 року підготовче провадження по цивільній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Предстаником відповідача\~надано відзив,\~з якого\~відповідач вважає,\~що позивач\~в своїй\~позовній заяві не надав жодних доказів та аргіументів в підтвердження своїх вимог. У відкритому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити та зазначив, що у 2007 році ним було укладено іпотечний договір. На сьогоднішній день його права не були порушені, арешт було скасовано за заявою Альфа баку та заборгованості перед банком у нього немає, та додав, що звернення з таким позовом, може убезпечити його права на майбутнє, щодо моральної шкоди, пояснив, що її розмір дозволить подолати касаційні фільтри. Представник відповідача Трегуб Ю.Є. у відкритому судовому засіданні заперечував проти позову, вважає його не обґрунтованим та відсутні підстави для звернення до суду з позовними вимогами. Позивачем пропущено строк позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» після зміни найменування Акціонерне товариство «Укрсоцбанк») (далі - Позивач, Іпотекодержатель) та Відповідачем укладено кредитний договір № 07.1/92-7 (з врахуванням додаткових угод) за умовами якого, Боржник отримав кошти в сумі 148 500,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 07.1/92-7, між Позивачем та Відповідачем 04.04.2007 року укладено договір іпотеки № 282, згідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: будинок, житловою площею 86,5 кв.м, загальною площею 273, 3 кв.м та земельну ділянку, пл. 0,240 га що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Стаття 4 (Виникнення та припинення права іпотеки) іпотечного договору № 282 від 04.04.2007 року містить три пункти, з яких вбачається, що відповідно до: 4.1. право іпотеки виникає з моменту підписання цього Договору Сторонами та його нотаріального посвідчення. 4.2. право іпотеки припиняється виконанням іпотекодавцем забезпечених іпотекою зобов`язань за Договором кредиту, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України 4.3. у разі часткового виконання іпотекодавцем забезпечених іпотекою зобов`язань за Договором кредиту іпотека зберігається у первісному обсязі. Відповідно до статті 5 (звернення стягнення на предмет іпотеки) іпотечного договору № 282 від 04.04.2007 року у п. 5.9 зазначено, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», п.4.6.3 цього Договору (застереження про задоволення вимог кредиторів), цей договір є правовстановлюючим документом на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за цим Договором, та є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотеко держателем в органах БТІ. Дійсно, з даного Договору вбачається, що в ньому відсутні п.4.5 та п. 4.6.3, як зазначив в своєму відзиві та в судовому засіданні представник відповідача, в даному пункті допущено технічну помилку щодо номеру пункту договору, та зазначив, що це не впливає на загальний зміст даного пункту, окрім того, що вказано про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 06 травня 2020 року по справі № 126/746/17: «Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Аналіз положень\~статті 213 ЦК України\~свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту. Суб`єктом тлумачення правочину насамперед є його сторона (сторони). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (частина друга статті 213 ЦК України). Правила тлумачення правочину мають застосовуватися і в разі автентичного тлумачення правочину його сторонами, і в разі тлумачення правочину судом. Але якщо в разі автентичного тлумачення ця норма має рекомендаційний характер, то в разі випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил частин третьої, четвертої статті 213 ЦК є обов`язковим. Відповідно до цих норм при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо і в такий спосіб неможливо визначити справжню волю осіб, які вчинили правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, які мають істотне значення. Згідно зі статтею 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Зазначене вище відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумачення правочину слід брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйнятне у відповідній сфері значення термінів, вжитих у правочині. Необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є незрозумілі слова, поняття терміни, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, тоді як відповідач вказує та не заперечує, що в даному пункті допущено технічну помилку щодо номеру пункту договору, що не впливає на загальний зміст даного пункту, окрім того в п. 5.6.2 Договору вказано про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, тобто викладено зрозуміло та послідовно. Тобто, звертаючись з позовними вимогами про тлумачення умов договору, позивач фактично звернувся безпідставно та ним не наведено необхідності такого тлумачення. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою якістю окремих його умов. При тлумаченні правочину слід брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і прнять, а також загальноприйняте у відпвідній сфері значення термінів. вжитих у правочині. Зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є є зясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину. Ураховуючи наведене, про наявність підстав для тлумачення змісту окремого пункту правочину є безпідставними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду: від 17 жовтня 2018 року у справі № 126/7444/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 126/3477/16-ц, від 19 грудня 2018 року у справі № 126/741/17-ц.» А тому жодних підстав для тлумачення умов договору немає і позивач не навів необхідності такого тлумачення. Щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 600000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. № 4, визначено, що відповідно до ст.137 ЦПК України (ст. 119 ЦПК України в новій редакції) у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, противоправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою и протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки позивачем з огляду на вищевикладене належних та допустимих доказів не надано, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню щодо стягнення майнової шкоди. Стосовно заяви представника відповідача щодо застосування до вимог позивача строку позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною 1\~статті 260 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3 та 4\~статті 267 ЦК України\~передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Звернувшись до суду з цим позовом, [PERSON] просить розтлумачити умови іпотечного договору № 282 від 04.04.2007 року, тобто поза межами строку позовної давності. Проте суд не приймає до уваги заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності, оскільки є самостійні підстави для відмови позивачеві у позові у зв`язку з його необґрунтованістю і безпідставністю. Статтею 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні\~ЦПК України\~обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed