Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ФОП [PERSON] в якому просить в порядку визначеному ЗУ «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача суму коштів перерахованих ним на рахунок відповідача в якості оплати товарів, згідно рахунку-фактури №СФ-0000002 від 10 березня 2015 року. Позовні вимоги мотивував тим, що через мережу Інтернет на сайті Prom.ua здійснив замовлення мобільних телефонів Samsung SM A3000H/DS (Galaxy A3 D) вартістю 5 300 грн. та Samsung SM N910H (Galaxy Note4) вартістю 13 640 грн. після чого отримав відповідний рахунок-фактуру, та здійснив оплату вартості замовленого товару. Проте товару від ФОП [PERSON] так і не отримав, а тому просить суд стягнути з неї на його користь суму сплачених коштів, а також судові витрати на правову допомогу, які становлять 4 500 грн. Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнала, заявила, що вона не являється фізичною особою підприємцем, ніяких коштів від позивача не отримувала, та не буде їх повертати. Зауважила, що її ошукав [PERSON] у якого вона працювала прибиральницею з грудня 2014 року, та якому надавала свої документи. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. 10 березня 2015 року між позивачем та відповідачем шляхом здійснення замовлення через мережу Інтернет було укладено на відстані усний договір купівлі-продажу мобільних телефонів Samsung SM A3000H/DS (Galaxy A3 D) вартістю 5 300 грн. та Samsung SM N910H (Galaxy Note4) вартістю 13 640 грн., згідно якого позивач зобовязався оплатити а відповідач поставити товар, що відповідає вимогам Правил продажу товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями, затверджених Наказом Міністерства економіки України №103 від 19 квітня 2007 року(надалі Правила). Факт укладення усного договору купівлі-продажу обєктивно підтверджується рахунком-фактурою №СФ-0000002 від 10 березня 2015 року (а.с.4), що відповідає вимогам п.1.2.2 Правил. Відповідно до вимог ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.6.ст.13 ЗУ «Про захист прав споживачів» Якщо інше не передбачено договором, укладеним на відстані, продавець повинен поставити споживачеві товар протягом прийнятного строку, але не пізніше тридцяти днів з моменту одержання згоди споживача на укладення договору. На виконання умов укладеного договору позивачем на рахунок відповідача згідно з рахунком-фактурою №СФ-0000002 від 10 березня 2015 року перераховано кошти в сумі 18 940 грн., що обєктивно підтверджується квитанцією №0.0.3581192514.2 від 10 березня 2015 року про здійснення відповідного платежу (а.с.5). В свою чергу відповідачем на момент звернення позивачем до суду, та розгляду справи судом, оплачений товар позивачу поставлено не було, що підтверджується позицією представника позивача висловленою в суді, копіями вимоги із документами, що підтверджують її вручення відповідачу (а.с.6-13) та жодним чином не спростовано відповідачем. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з вимогами ст. 525, 526, 629 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені законом, зокрема відшкодування збитків. Заперечення відповідача, що вона не укладала з позивачем будь-яких договорів та взагалі не являється фізичною особою підприємцем не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, відповідно до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 33-39) відповідач з 23 жовтня 2013 року зареєстрована фізичною особою підприємцем та відомості про припинення діяльності такого ФОП в реєстрі відсутні(а.с.38). Таким чином судом обєктивно встановлено факт реєстрації ФОП [PERSON], та спростовано твердження відповідача в тій частині, що її документи без її відому використав [PERSON], оскільки з її ж пояснень вбачається, що доступ до її особистих документів [PERSON] мав в грудні 2014 року, тобто за збігом більше ніж року з моменту реєстрації ФОП. Твердження відповідача щодо здійснення відносно неї [PERSON] В шахрайських дій, в наслідок яких укладено відповідний договір, не підтверджено належними доказами. Так з висновку про результати розгляду звернення громадянки та листа адресованого відповідачу Т.в.о. начальника Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області, наданих відповідачем суду на підтвердження своїх доводів (а.с.45-46), вбачається, що в результаті проведеної перевірки факт шахрайських дій [PERSON] по відношенню до [PERSON], та як наслідок виникнення у неї зобовязань перед позивачем, - не підтвердився, та такі висновки відповідачем жодним чином не оскаржені, тобто вона з ними погодилась. За таких обставин правомірність укладення договору між позивачем та відповідачем, наявними в справі доказами не спростована. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Таким чином, судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь коштів сплачених в рахунок оплати товару за договором, укладеним на відстані, зумовлені невиконанням обовязку відповідача щодо поставки такого товару, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо вимоги позивача про відшкодування йому витрат по оплаті правової допомоги в сумі 4500 грн. згідно квитанції (а.с.17) суд приходить до наступного: Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадкі надання безоплатної правової допомоги. Оплата витрат позивача за надання йому правової допомоги адвокатом [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги, складається з оплати послуг адвоката за написання вимоги та позовної заяви, які згідно актів виконаних робіт (а.с.24,та зворот) становлять відповідно 800 грн. та 1000 грн., а також його участі у судових засіданнях. В частині 2 статті 84 ЦК України зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу, зокрема, у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Мінімальний розмір заробітної плати, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», складає - 1218 грн. Враховуючи, що позивачем не надано розрахунку проведення оплати послуг адвоката, визначаючи суму витрат, що підлягають стягненню суд керується вимогами Закону, та враховує, що представник позивача двічі приймав участі у судових засідання, при цьому, судове засідання що відбулось 2 червня 2015 року тривало близько 10 хвилин (а.с.32), в свою чергу, друге судове засідання в якому приймав участь представник позивача відбулось 30 червня 2015 року та тривало близько години, тому з урахуванням часу необхідного представнику для ознайомлення з процесуальними документами у справі, суд вважає доведеним зайнятість представника позивача у даній справі протягом часу не більше 1 години 30 хвилин. З огляду на викладене, правова допомога представника позивача за участь його в судових засіданнях становить 730,80 грн. (з розрахунку 1 218 грн. (середня МЗП)х40%=487,20 грн. (компенсація за одну годину роботи) х 1,5 години) Таким чином розмір судових витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» становить - 2 530 грн. 80 коп. (з яких 1800 грн. витрати за написання процесуальних документів та 730,80 грн. - витрати за участь представника позивача в судових засіданнях). В задоволенні решти вимог позивача щодо стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу, слід відмовити, оскільки вони не грунтуються на Законі Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн. від оплати якого позивач звільнений на підставі п.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial