Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачем, [PERSON], подано до Семенівського районного суду Чернігівської області позовну заяву до відповідача, [PERSON], у якій позивач просить визнати недійсним Договір позики від 01 лютого 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Договір позики від 25 січня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] у відшкодування витрат на послуги адвоката у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень; стягнути з [PERSON] у відшкодування витрат на сплату судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач, [PERSON] послалася на те, що 12 листопада 2010 року між нею, фізичною особою [PERSON] та відповідачем, фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON], укладено трудовий договір згідно умов якого вона повинна виконувати обов'язки продавця продовольчих та непродовольчих товарів, а роботодавець, фізична особа - підприємець [PERSON] зобов'язався оплачувати їй заробітну плату за неповний робочий день у розмірі 455 (чотириста п'ятдесят п'ять) гривень. Того ж 12 листопада 2010 року даний трудовий договір, згідно до вимог чинного законодавства був зареєстрований у Семенівському районному центрі зайнятості Чернігівської області. Свої обов'язки продавця вона здійснювала в магазині «[INFO]», який знаходився в [ADDRESS], де крім неї працювала [PERSON]. Наприкінці 2010 року фізична особа - підприємець [PERSON] проводив ревізію свого магазину і, начебто, виявив недостачу грошових коштів в розмірі близько 26000 (двадцяти шести тисяч) гривень. Пізніше, після повторних підрахунків, сума недостачі декілька разів зменшувалась. На останок фізична особа - підприємець [PERSON] змусив їх з [PERSON] написати розписки, як він зазначив «на всяк випадок», а потім, якщо після чергового підрахунку недостачі не виявиться, то він, відповідач, дані розписки знищить. Таким чином, сама того не усвідомлюючи 01 лютого 2011 року вона уклала договір позики з відповідачем при цьому всупереч умовам предмету такого договору, грошові кошти вона не отримувала. Статтєю 1046 Цивільного кодексу України прописано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1051 того ж Кодексу встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Статтею 203 Цивільного кодексу України прописані загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема в ч. 1 даної статті зазначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частинами 3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України прописано, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з недійсністю. З вищезазначеного випливає, що Договір позики від 01 лютого 2011 року, укладений між нею та відповідачем [PERSON] не відповідає її вільному волевиявленню та такий, що не спрямований на настання правових наслідків, оскільки по-перше: грошові кошти, як того вимагають умови договору позики, відповідач їй не передавав, а отже такий договір не є укладеним; по-друге: даний договір укладений не з метою боргування їй грошей з наступним їх поверненням позичальнику, а з метою покриття недостачі в магазині в разі її виявлення; по-третє: у неї не було необхідності брати гроші в борг, а отже у неї не було і волевиявлення підписувати даний договір позики і тільки під впливом тиску та погроз з боку [PERSON] вона його підписала. Більш того, відповідач ввів її в оману, сказавши, що в разі не виявлення недостачі в магазині, де вона працювала, даний договір буде анульовано. На підтвердження своєї недобропорядочності відповідач [PERSON] 25 січня 2011 року склав ще один Договір позики, згідно до якого вона у нього взяла у борг вже 15 000 (п'ятнадцять тисяч) гривень. Вона запевняє, що про даний договір їй нічого не відомо, грошей від [PERSON] вона не отримувала, договір не підписувала, а підпис виконаний на даному договорі їй не належить. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю, просить суд його задовольнити повністю та дала пояснення, яке вказує на те, що позов, на її думку, може бути задоволений за обставин, вказаних у ньому. Вона стверджує, що розписку від 01 лютого 2011 року про одержання від відповідача [PERSON] у позику грошових коштв в сумі 5500 гривень вона підписала під впливом тиску та погроз з боку відповідача [PERSON] Грошей від [PERSON] вона не отримувала. Також позивач стверджує, що розписку від 25 січня 2011 року про одержання від відповідача [PERSON] у позику грошових коштв в сумі 15000 гривень вона взагалі не підписувала та не знала раніше про її існування, грошей в сумі 15000 гривень від [PERSON] вона по цій розписці не отримувала, стверджує, що підпис та рукописний текст «[PERSON]» виконані не нею. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, просить суд його задовольнити повністю та дав пояснення, яке вказує на те, що позов, на його думку, може бути задоволений за обставин, вказаних у ньому. Він висловив припущення щодо підробки підпису та почерку позивача [PERSON] іншою особою у розписці від 25 січня 2011 року про одержання від відповідача [PERSON] у позику грошових коштв в сумі 15000 гривень Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю, просив суд відмовити у його задоволенні та дав пояснення, яке вказує на те, що позовні вимоги, на його думку, задоволенню не підлягають. Він стверджує, що передав [PERSON] грошові кошти на суму зазначену у розписках. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю, просив суд відмовити у його задоволенні та дав пояснення, яке вказує на те, що позовні вимоги, на його думку, задоволенню не підлягають. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне у позові відмовити повністю за наступних обставин. У справі встановлено, що позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву до відповідача [PERSON] про визнання угод недійсними, у якій просить визнати недійсними договір позики від 25 січня 2011 року на суму 15 000 гривень та договір позики від 01 лютого 2011 року на суму 5500 гривень, укладені між нею та відповідачем. Позивач стверджує, що договір позики від 01 лютого 2011 року на суму 5500 гривень був укладений нею з відповідачем [PERSON] під впливом тиску та погроз з його боку, договір позики від 25 січня 2011 року на суму 15 000 гривень вона взагалі з відповідачем [PERSON] не укладала, розписку не підписувала, у розписці від 25 січня 2011 року підроблено її підпис та почерк. Відповідно до норм ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги позивача та його представника ґрунтуються лише на твердженнях позивача та припущеннях. Так, позивачем не надано до суду будь-яких об'єктивних доказів, крім власного пояснення, на підтвердження того, що розписка про одержання грошей в сумі 5500 гривень від 01 лютого 2011 року була написана нею під впливом тиску та погроз з боку [PERSON] В даному випадку єдиним доказом укладання угоди є сама розписка, написання якої власноручно позивачем не заперечується. Згідно висновку експертів Чернігівського відділення Київського науково - дослідного інституту судових експертиз від 26 лютого 2014 року № 453-456/14-24 з ілюстративною таблицею, зробленого за результатами проведення комплексної судово - почеркознавчої експертизи та судово - технічної експертизи документів установлено: 1. Рукописний запис «[PERSON]» та підпис від імені [PERSON] в розписці від 25.01.2011 р. виконано рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. 2. Підпис від імені [PERSON] в розписці від 25.01.2011 р. виконаний самою [PERSON]. 3. Рукописний запис «[PERSON]» в розписці від 25.01.2011 р. виконаний самою [PERSON]. 4. Експертна задача стосовно встановлення часу виконання підпису від імені [PERSON] та рукописного запису «[PERSON]» в розписці від 25.01.2011 р., що виконані пастою кулькової ручки, в Чернігівському відділенні не вирішувалася з причини відсутності спеціаліста, який виконує такі задачі судово - технічної експертизи документів (а. с. 54 - 59). Зазначений висновок експерта відповідає ст. ст. 66, 147 Цивільного процесуального кодексу України, а отже підстав для незгоди з ним у суду немає. Даний висновок експерта повністю спростовує заперечення сторони позивача щодо виконання підпису та рукописного тексту «[PERSON]» у розписці від 25 січня 2011 року на суму 15 000 гривень. Виходячі з викладеного, поясненням сторони позивача, яка є зацікавленою в результаті розгляду справи особою, слід надати критичну оцінку як таким, що є необгунтованими. Таким чином, у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити повністю. Враховуючи те, що станом на день подачі позову - 31 грудня 2013 року (день прийняття позовної заяви та доданих до неї матеріалів до установи пошового зв'язку) ставка судового збору за подання до суду даної позовної заяви, яка є позовною заявою майнового характеру, з врахуванням ціни позову та встановленого на той день розміру мінімальної заробітної плати повинна була становити не 243 гривні 60 копійок (сплачена сума), а 229 гривень 40 копійок, суд вважає за необхідне, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», повернути позивачу [PERSON] зайво переплачену нею суму грошових коштів на оплату судового збору в розмірі 14 (чотирнадцять) гривень 20 копійок. Оскільки позов задовольняється повністю, документально підтверджені стороною відповідача судові витрати (а. с. 77, 78) згідно положень ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути в повному обсязі з позивача на користь відповідача сплачені відповідачем кошти на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень 00 копійок, сума якої відповідає вимогам ст. 1 Закону України «Про гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», тобто не перевищує 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу.

Outcome: approved