Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до [PERSON] - відповідач-1, [PERSON] - відповідач -2, [PERSON] - відповідач-3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання недійсними третейської угоди та права власності, скасування рішення третейського суду зазначивши, що у вересні 2007 року йому стало відомо про продаж Промислово-комерційною компанією «Корунд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю відповідачу -1 напівпідвального нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно з рішенням третейського суду від 06.06.2007 року договір купівлі - продажу від 15.03.2003 року укладений між промислово-комерційною компанією «Корунд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та [PERSON] визнано дійсним та право власності на напівпідвальне нежитлове приміщення, загальною площею 104,6 м. кв. розташоване за адресою: [ADDRESS] визнано за [PERSON]. Позивачем в обґрунтування позовних вимог вказано, що промислово-комерційна компанія «Корунд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю ніколи не укладала ані договору купівлі-продажу, ані третейської угоди з [PERSON], а про існування третейської угоди від 26.05.2006 року позивачеві стало відомо лише з рішення третейського суду від 06.06.2006 року. Участі у третейському суді при розгляді справи представник промислово-комерційної компанії «Корунд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю не приймав. Вважаючи недійсною третейську угоду про передачу спору щодо визнання договору купівлі-продажу напівпідвального нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] від 15.03.2003 року дійсним та визнання права власності на розгляд третейському суду, укладену між промислово-комерційною компанією «Корунд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та [PERSON] і, як наслідок свої права порушеними, позивач звернувся до суду. У судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання щодо відмови від частини позовних вимог стосовно відповідача [PERSON], яке ухвалою суду від 27.02.2014 року задоволено. Крім того за клопотанням представника [PERSON], [PERSON] залучено до участі в розгляді даної справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Представник позивача до суду з`явився, позовні вимоги підтримав та посилаючись на викладені в заяві обставини позов просив задовольнити. Відповідач - 1 до суду не з`явився, проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Відповідач-2 надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив розгляд справи здійснювати без його участі. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - юридичної особи Промислово - комерційна компанія «Корунд» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, господарське товариство, місцезнаходження: [ADDRESS], 23.08.1996 року внесено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій з присвоєнням ідентифікаційного коду суб'єкта підприємницької діяльності в Єдиному державному реєстру підприємств та організацій - 20633322. П. 1.4. Статуту малого приватного підприємства «Корунд» в формі товариства з обмеженою відповідальністю, підприємство є юридичною особою, може набувати майнових та особистих немайнових прав, вступати в зобов'язання, виступати в суді, арбітражному суді та третейському суді від свого імені. Згідно з п.5.1. Статуту малого приватного підприємства «Корунд» в формі товариства з обмеженою відповідальністю, вищим органом підприємства є збори учасників. Вони складаються з учасників підприємства або призначених ними представників. 02 січня 1992 року зборами учасників приватного малого підприємства «Корунд» було призначено директором приватного малого підприємства «Корунд» Худякова Є.І. Згідно з п.5.6. статуту ПКК «Корунд» у формі ТОВ до виключної компетенції загальних зборів товариства відноситься питання про затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 100 000 карбованців (1грн). Згідно з укладеним між Восточным горнообогатительным комбинатом в особі директора Інгульського рудоуправління НПО «ВостГОК» Новака Миколи Михайловича та малим підприємством «Корунд» в особі директора Худякова Євгена Івановича договору купівлі продажу напівпідвального приміщення, загальною площею 98,3 м. кв., розташованого за адресою: [ADDRESS] № 29 від 1.12.1992 року та посвідченого 22.11.2004 року приватним нотаріусом Кіровоградського районного нотокругу [PERSON], мале підприємство «Корунд» придбало напівпідвальне приміщення, загальною площею 98,3 м. кв., розташованого за адресою: [ADDRESS]. 06 червня 2006 року, відповідно третейської угоди від 26 травня 2006 року відбувся третейський розгляд справи про визнання дійсним договору купівлі - продажу напівпідвального нежитлового приміщення, що знаходиться у [ADDRESS], укладеного 15.03.2003 року між ПКК «Корунд» у формі ТОВ ( в особі її директора Худякова О.Є.) і [PERSON] за наслідками якого було винесено рішення Третейського суду м. Кіровограда, яким визнано договір купівлі-продажу напівпідвального нежитлового приміщення, що знаходиться в [ADDRESS], від 15.03.2003 року, укладеного між [PERSON] та промислово-комерційною компанією «КОРУНД» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, дійсним та визнано право власності на напівпідвальне нежитлове приміщення загальною площею 104,6 м. кв., що знаходиться в [ADDRESS] за громадянином України [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER]. 09 червня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу відчужив вищезазначене спірне нежитлове приміщення [PERSON] У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на майно за договором, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя, четверта статті 334 ЦК України). Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону. Третейський розгляд справи відбувався на підставі третейської угоди від 26.05.2006 року. З урахуванням того, що за своєю природою угода про утворення третейського суду є правочином, на підставі якого виникають цивільні права і обов'язки, вона повинна відповідати вимогам ст.ст.203, 228 ЦК України. Відповідно до ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін є нерезидентом України. Згідно з ч.3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: 1) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішенні питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього закону. 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі. Частиною першою статі 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені. Зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою ст. 216 ЦК України, передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсності правочинів. Цивільним Кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою ст. 387 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215.216 ЦК України. При встановлені наявності речово-правових відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо э підстави передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57, 60 ЦПК України. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участі у справі, Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вказаних обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed