Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свій позов тим, що 28.07.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № BL_NK00056865, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 50 000,00 грн., строком до 28.07.2014 року зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. Умовами кредитного договору визначено порядок виконання грошових зобов»язань позичальника, який зобов»язується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок, вказаний в п. 6 спеціальної частини договору у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумах, не менших за суми платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Відповідач порушив свої зобов»язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом. Прострочена заборгованість станом на 17.07.2015 року становить 197 801,88 грн., з яких: заборгованість за кредитом 39 514,59 грн.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 15 615,58; заборгованість по сплаті комісії за управління кредитом 16 912,30 грн., заборгованість по сплаті штрафних санкцій 125 759,41 грн. Посилаючись на умови договору, норми діючого законодавства просить задовольнити позов та стягнути з відповідача зазначену вище суму заборгованості. Не погоджуючись з вказаним позовом відповідачем подано в суд зустрічний позов до банку про визнання недійсним п. 1.6 загальної частини вищезазначеного договору. В судове засідання представник позивача по первісному позову представник ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі. При цьому, 11 грудня 2015 року подав заперечення проти зустрічного позову та просив у задоволені зустрічного позову - відмовити. Представник відповідача по первісному позову [PERSON]- [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлена, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. При цьому, проти первісного позову заперечувала, просила застосувати строк позовної давності в частині стягнення заборгованості по сплаті штрафних санкцій, у задоволені первісного позову просила відмовити у повному обсязі. Зустрічний позов просила задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28 липня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» був укладений Договору банківського обслуговування BL_NK 00056865, який складається із двох частин, які нероздільно пов'язані між собою, згідно з п. 1.3. Загальної частини Кредитного договору цільове використання кредиту на поточні потреби. Відповідно до умов Кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 50 000,00 гривень зі сплатою процентної ставки в розмірі 15% річних. Згідно п. 1.2. кредитного договору грошові кошти надавались в національній валюті України в сумі зазначеній в п.1 спеціальної частини договору в формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитом. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Розділом 2 кредитного договору передбачено порядок виконання грошових зобов»язань позичальника, а саме: відповідно до пп. 2.5.2 кредитного договору позичальник зобов»язується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок, вказаний в п. 6 спеціальної частини договору у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумах, не менших за суми платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Пунктом 2 Спеціальної частини передбачено, що термін користування кредитом встановлено до 28.07.2014 року. За умовами п. 1.6 загальної частини кредитного договору за обслуговування кредиту встановлювалася щомісячна комісія за управління кредитом, розмір якої визначається п.4 спеціальної частини договору. Пунктом 4 спеціальної частини договору комісія за управління кредитом становить 1,50% від суми кредиту. Умовами п. 4.3 загальної частини кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань, строк виконання яких настав. Банк може використовувати право на застосування пені , починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобовязання. Пунктом 4.4 загальної частини кредитного договору зазначено, що позичальник зобовязаний сплатити суму штрафів на першу письмову вимогу банку за реквізитами, що будуть вказані у такій письмовій вимозі. В матеріалах справи відсутні докази направлення вимог позичальнику, щодо стягнення суми штрафів, стягнення заборгованості за кредитним договором. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем встановлено, що пеню було нараховано за період з 29.06.2015 року по 17.07.2015 року, хоча сам строк дії кредитного договору скінчився ще 28.07.2014 року. За статтями 526, 612 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, у відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України. Згідно поданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 17 липня 2015 року у позичальника за кредитним договором №BL_NK00056865 від 28.07.2011 р. існує заборгованість перед Банком станом на 17.07.2015 року в сумі 197 801,88 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 39 514,59 грн.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 15 615,58; заборгованість по сплаті комісії за управління кредитом 16 912,30 грн., заборгованість по сплаті штрафних санкцій 125 759,41 грн. Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти первісного позову в повному обсязі надав до суду довідку НБУ від 16.10.2015 року № 20-05013/76834, щодо інформації з ЄІС «Реєстр позичальників» про те , що станом на 15.10.2015 року в ЄІС «Реєстр позичальників» відсутня інформація, щодо простроченої заборгованості фізичної особи [PERSON] перед банками України. Відповідно до п.3.1.Положення про єдину інформаційну систему «Реєстр позичальників», затвердженою постановою Правління НБУ від 27.06.2001 року №245 (зі змінами) банк надає до ЄІС «Реєстр позичальників» інформацію про тих позичальників , які на дату її надання мають прострочену заборгованість (з урахуванням прострочених нарахованих доходів) у національній та іноземній валютах у сумі, що в гривневому еквіваленті перевищує 10 тис . гривень. Представник відповідача [PERSON] заявила клопотання про застосування строків позовної давності до заборгованості по сплаті штрафних санкцій в сумі 125 759,41 гривень, посилаючись, на вимоги ст. 258 ЦК України та на п.6 ст. 232 ГК України. З матеріалів справи вбачається, що позивач знав про порушення свого права починаючи з 11.01.2013 року (10.01.13 року - дата останнього платежу), але штрафні санкції нарахував через 11 місяців після закінчення строку дії Кредитного договору. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Стаття 258 Цивільного кодексу України встановлює спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Відповідач здійснив останній платіж за кредитом 10.01.2013 року, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим Позивачем. Про порушене Відповідачем право, кредитор знав, однак до суду в межах строків позовної давності не звернувся, що є підставою для відмови у позову в частині стягнення штрафних санкцій в сумі 125 759,41 гривень, згідно ч. 4 ст. 267, ст. 266 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 253 Цивільного кодексу України, визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В зв'язку з тим, що право кредитора на стягнення штрафних санкцій було порушене відповідачем з 10.01.2013 року, тому перебіг строку позовної давності почався з 11.01.2013 року та закінчився 11.01.2014 року. Так як, позовна заява позивача подана 06.07.2015 року, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій закінчився 11.01.2014 року, то позовна давність щодо стягнення штрафних санкцій - пені закінчилася Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Оскільки відповідно до умов Кредитного договору від 28 липня 2011 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, фактично споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така ж позиція була викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі № 6-16468св14, з посиланням на п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, п. 3.4. Правил, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зазначав, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем (банком примітка) не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Вищий спеціалізований суд України вказав, що висновок апеляційного суду про те, що управління кредитом є супутньою послугою, колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Приписами статті 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані в разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що слід застосувати встановлену Цивільним кодексом України позовну давність, у задоволені первісного позову відмовити. Оскільки позовна заява подана від імені уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який звільнений від сплати судового збору, судові витрати в цій частині суд відносить за рахунок держави. Посилання відповідача по первісному позову на те, що п.1.6. Загальної частини Договору банківського обслуговування № BL_NK 00056865 від 28.07.2011 р. необхідно визнати недійсним знайшов свої підтвердження під час розгляду справи, тому зустрічний позов слід задовольнити. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК україни суд стягує судові витрати, понесені позивачем по зустрічному позову та підтверджені наданою суду квитанцією про сплату судового збору в сумі 487.20 грн., з відповідача в повному обсязі.

Outcome: approved