Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Банилівської сільської ради Вижницького району, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В позові вказує, що 10 березня 2015 року померла його мати - [PERSON], яка проживала в [INFO]. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташована за вище вказаною адресою. Зазначав, що як спадкоємець першої черги по закону своєчасно прийняв спадщину, а саме звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою де була заведена спадкова справа, але йому було відмовлено у зв»язку з тим, що не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності [PERSON] на дане майно. Крім нього спадкоємцем першої черги є також: дочка - [PERSON], також має право на 1/2 у спадковому майні після смерті матері. Не дивлячись на те, що своєчасно прийняв спадщину, не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки за життя його мати [PERSON] не зареєструвала в бюро технічної інвентаризації свій будинок і свідоцтво про право власності на нього не отримала. Просить визнати за [PERSON] , право власності на спадкове майно, а саме, на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташовані за адресою с. Банилів по вул. Романенка,37 Вижницького району, який належав [PERSON] , яка померла , 10.03.2015р. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Представник Банилівської сільської ради в судове засідання не зявився, хоча повідомлений про день, годину та місце слухання справи належним чином, від нього поступила письмова заява про розгляд справи без його участі, позов визнав, щодо визнання права власності на спадкове майно за позивачем не заперечував. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, вважала, що все спадкове майно належить їй. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вказували на те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми померлої [PERSON], інших спадкоємців не має. Вважали, що спадщина між дітьми повинна бути поділена порівну. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є спадкоємець за законом після матері [PERSON], яка померла, 10 березня 2015 року , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-МИ №151219. Після її смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташовані за вище вказаною адресою в селі Банилів по вулиці Романенка, 37, Вижницький район Чернівецької області, власником якого була [PERSON], що підтверджується, випискою по господарської книги №0951-1 Банилівської сільської ради від 08.10.2015 року. Як вбачається з технічного паспорту на індивідуальний жилий будинок від 25.09.2015 р., який було виготовлено на вказане домоволодіння будинок побудовано 1954 року. Порядок реєстрації права власності на домоволодіння та житлові будинки в той час було врегульовано Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.95р). В той же час відповідно до пункту 1 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Відповідно до пункту 4 Інструкції реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Відповідно до частини другої пункту 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Зі змісту вказаних норм можна дійти висновку, що дія вказаної Інструкції не поширювалась на сільські населені пункти, а тому домоволодіння, яке перебуває у власності [PERSON] не підлягало реєстрації відповідно до норм діючого на той час законодавства. Як зазначено в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З огляду на вказані обставини вищевказана виписка з погосподарської книги Банилівської сільської ради Вижницького району від 08.10.2015р. №1016 є доказом належності спірного домоволодіння на праві власності [PERSON]. Крім позивача спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є також: дочка - [PERSON]., яка також прийняла спадщину після смерті спадкодавця, що підтверджується її заявою, яка є у матеріалах спадкової справи за №219/2015 р. Позивач звернувся до Вижницької держаної нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом виніс постанову від 02 жовтня 2015 р. Вих. № 976/02-31, в зв»язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.05р. у випадку відсутності у померлої особи правовстановлюючого документу на нерухоме майно, державна реєстрація якого не проводилась, питання належності нерухомого майна такій особі має вирішуватись в судовому порядку. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця. Згідно ст. 392 ЦК України, Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1267, 1278 ЦК України передбачено рівність часток у спадщині спадкоємців з законом, частки є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Недотримання цього принципу можливе за домовленістю спадкоємців відповідно дост.1267 ЦК України, згідно якої спадкоємці за письмовою угодою між ними можуть замінити розмір частки. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином суд прийшов до висновку, оскільки за життя [PERSON] не залишила ніякого посмертного розпорядження про визначення часток у майні на випадок своєї смерті між дітьми, суд вважає, що за позивачем необхідно визнати право власності на спадкове майно, а саме, на 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташовані за адресою с. Банилів по вул. Романенка,37 Вижницького району, який належав [PERSON] , яка померла , 10.03.2015 р.. На підставі ст.ст. 182, 328, 392, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: approved