Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, відповідно до якого просить стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 2\~500 доларів США, що складає по курсу НБУ 67\~232 грн. 90 коп. та судовий збір у розмірі 672 грн. 32 коп. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2014 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу, під час поділу спільно набутого майна, сторони домовилися, що автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER] придбаний під час перебування у шлюбі та оформлений на відповідачку, залишається у користуванні [PERSON] та у разі продажу зазначеного вище автомобіля або надання генеральної довіреності на автомобіль іншій особі, [PERSON] зобовязується сплатити позивачу кошти за автомобіль у сумі 2\~500 доларів США, про що нею було написано розписку у присутності свідка. 27.01.2016 року відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №3541/2016/000237, автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER] було продано [PERSON], матері відповідачки. Гроші за проданий автомобіль, відповідно до розписки, [PERSON] повертати відмовилася. Позивач\~в судовому засіданні позов\~\~підтримав, просив задовольнити . Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та просить закрити провадження у звязку з тим, що вже існує позов між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Суд, заслухавши пояснення позивача, доводу відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Судом встановлено, що рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.03.2014 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Під час перебування в шлюбі, сторони спільно придбали автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON]. Після розірвання шлюбу, під час поділу спільно набутого майна, сторони домовилися, що автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER] залишається у користуванні [PERSON] та у разі продажу зазначеного вище автомобіля або надання генеральної довіреності на автомобіль іншій особі, [PERSON] зобовязується сплатити позивачу кошти за автомобіль у сумі 2\~500 доларів США. Щодо зобовязання повернути дані кошти, відповідачкою було складено розписку у присутності свідка [PERSON]. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, при цьому на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Проте, відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а оскільки відомо що [PERSON] не отримувала жодних коштів, то положення даних статей не можуть застосовуватися до даного спору. Відповідно до ч.1 ст. 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності, що зазначено в ст. 66 Сімейного кодексу України. Доводи представника відповідача що носять характер розподілу майна , а по таким вимогам вже прийняте рішення на обґрунтовані, оскільки позивач зазначив, що він звернувся з позовом про стягнення боргу саме за договором позики. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмета спору , відповідача , оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження , оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що даний спір має вирішуватися в порядку поділу спільного майна подружжя, а не стягнення боргу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд в задоволенні позовних вимог позивачу відмовив судові витрати суд покладає на відповідача по фактичним затратам. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed