Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики в розмірі 80 928,17 грн., що еквівалентно 3000 доларам США, суми інфляції в розмірі 2427,85 грн., трьох процентів річних в розмірі 804,85 грн., проценів за користування сумою позики в розмірі 3755,95 грн., заподіяної моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та судових витрат. В обґрунтування покликався на те, що 02.09.2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, шляхом складання відповідачем відповідної розписки про отримання в позику грошових коштів. Розпискою передбачено, що [PERSON] отримав від позивача позику в розмірі 3000 доларів США, яку зобов'язувався повернути до 30.11.2016р. Позивач на виконання умов договору надав позичальнику [PERSON] обумовлену договором суму. Однак, останній не виклнав передбачених договором зобов'язань щодо повернення позики у визначений сторк - до 30.11.2016р., кошти не повернув не повернув. Спроби позивача врегулювати даний спір в добровільному порядку були безрезультатними. Основна сума боргу (сума позики), яка підлягає стягненню з відповідача становить 3000 доларів США, що в перерахунку на українську грошову одиницю згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.04.2017р. становить 80 928,17 грн. Крім цього, зважаючи на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, він свідповідно до вимог ст.2 ст.625 ЦК України зобов'язаний сплати позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Також, незважаючи на те, що в розписці не передбачено сплати процентів від суми позики, з огляду на положення ч.1 ст.1048 ЦК України та правової позиції ВСУ висловленої 07.09.2016р. в справі №6-1412цс16, стягненню з відповідача підлягають проценти від суми позики, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, розмір яких становить 3755,95 грн. (Розрахунок: 80928,17 x 14% х 121 / 365/ 100 = 3755,95 грн., де 80928,17 грн. - прострочена сума; розмір облікової ставки Національного банку України в період з 01.12.2016р. по 01.04.2017р. - 14 % річних; період, за який нараховуються проценти - грудень 2016р. - березень 2017р. (121 день). Позивач вважав, що протиправними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях через неповернення у встановлений термін суми позики в розмірі 3000 доларів США, яка для позивача є значною, що викликало в нього хвилювання, страх та сумніви щодо фінансової стабільності, порушило плани щодо придбання різного роду речей. Заподіяну моральну шкоду оцінює у 10 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив позов задоволити в повному обсязі. Відповідач повторно в судове засідання не з'явися, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Згідно поштової кореспонденції, судова повістка, яка двічі надсилалася відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про явку у суд 21.09.2017р. та 10.11.2017р., повернута за закінченням терміну зберігання, оскільки відповідач для отримання таких в поштове відділення не з'явився. У відповідності до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Окрім цього, вимогами ч.1 ст.77 ЦПК України передбачено, що сторони повинні повідомляти про зміну місця свого проживання (перебування, знаходження) і у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце і час розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України розглянув справу за відсутності останнього та ухвалив рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України , позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Стаття 1049 ЦК встановлює обов'язок позичальника повернути позику . Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В п.14 Постанови Пленуму ВСУ 18.12.2009р. за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. З розписки від 02.09.2016р. вбачається, що [PERSON] [INFO] позичив у [PERSON] 3000 доларів США, які зобов'язується повернути до 30.11.2016р. Відповідач не виконав взятих на себе за договором позики зобов'язань, що й спонукало позивача звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики з врахуванням суми інфляції, процентів за користуванням сумою позички та трьох процентів річних. Суд вважає, що розписка від 02.09.2016р. є підтвердженням як укладення між сторонами договору позики на умовах повернення до 30.11.2016р., так і передачі коштів в сумі еквівалентній 3000 доларів США. Відповідач вимог про визнання недійсним договору позики в тому числі і з підстав вчинення стосовно нього насильства, погроз, вчинення такого під впливом обману, вчинення такого під впливом помилки чи з будь-яких інших підстав до позивача не пред'являв та такий договір відповідно не визнавався недійсним з тих чи інших підстав. Позовна вимога щодо стягнення суми позики визначена в гривнях з врахуванням еквіваленту суми позики на день звернення до суду - 80 928,17 грн. Суд вважає, що позивачем в цій частині обґрунтовано та доведено підставність позовної вимоги, а отже ця сума підлягає до стягнення в повному обсязі. Що стосується позовної вимоги про стягнення суми інфляції в розмірі 2427,85 грн. суд, вирішуючи позов у цій частині, виходив з наступного. ВСУ в постанові від 21.12.2016р. у справі 537/5098/15-ц прийшов до висновку, що за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Отже, відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання, у якому сторони визначили грошовий еквівалент у доларах США, не можна визнати законними й обґрунтованими. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Враховуючи, що підтверджена розпискою від 02.09.2016р. сума позики визначена в еквіваленті іноземної валюти - долара США, а згідно вимог чинного законодавства індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, суд приходить до висновку, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних в розмірі 804,85 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. [PERSON] у визначений договором позики час - до 30.11.2016р. кошти, визначені договором позики не повернув. Таким чином він прострочив виконання грошового зобов'язання, тому на підставі ч.2 ст.625 ЦК України зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Згідно заявлених позовних вимог, боржником прострочено 121 день (з 01.12.2016р. по 01.04.2017р.) тому сума трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення становить: 80928,17 х 3 х 121 / 365 / 100 = 804,85 грн. і підлягає до стягнення в повному обсязі. Щодо позовної вимоги про стягнення процентів за користування позикою в розмірі 3755,95 грн. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. ВСУ в правовій позицій в справі №6-1412цс16, викладеній в постанові від 07.09.2016р. дійшов до висновку, що: «Враховуючи вищезазначені положення закону (ст.ст.536,1048,1049 ЦК України) та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.» Враховуючи вищенаведене, суд вважає підставною та такою, що підлягає до задоволення позовну вимогу про стягнення процентів за користування позикою у такому розмірі: - прострочена сума - 80928,17 грн.; - розмір облікової ставки Національного банку України в період з 01.12.2016р. по 01.04.2017р. згідно даних викладених на офіційному сайті НБУ (https://bank.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=53647) становить 14 % річних; - період, за який нараховуються проценти - грудень 2016р. - березень 2017р. (121 день). Таким чином, розмір процентів становить: 80928,17 x14% х 121 / 365/ 100 = 3755,95 грн. Вирішуючи позов в частині відшкодування моральної моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. суд керувавя наступним. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статті 1046-1053 ЦК України (Параграф 1 Позика), якими врегульовано умови договору позики, а також умовами договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], не встановлено санкції за порушення зобов'язань за договором позики у вигляді стягнення моральної шкоди, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем у зв'язку із зверненням до суду документально підтверджені судові витрати (а.с.1,8), пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial