Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про звільнення та надання трудової книжки, посилаючись на те , що 03.02.2015р., працюючи на посаді заступника директора ДП «Інвест Україна» звернувся до Голови Державного агенства з інвестицій та управління національними проектами з заявою про звільнення його за власним бажанням з 17.02.2015 у зв»язку з переїздом до іншого міста проживання та видати йому належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення, а також довідку про заробітну плату встановленого зразку. Разом з тим, до цього часу відповідач не видав наказ про звільнення та не видав трудову книжку. Посилаючись на викладені обставини, з урахування уточнених позовних вимог просив зобов»язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України винести наказ про звільнення [PERSON] із займаної посади з 17.02.2015 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис до трудової книжки, видати копію наказу про звільнення з роботи, трудову книжку з відповідно оформленими записами та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення. В судовому засіданні позивач позов підтримав, з підстав викладених у ньому, просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, вказував на його безпідставність та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи , приходить до наступного виснову. Судовим розглядом встановлено, що наказом Голови Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України [PERSON] від 16.07.2012 [PERSON] призначено на посаду заступника директора державного підприємства «Інвест Україна» з 17.07.2012 (а.с.69). З 17 січня 2014р. Позивач приступив до виконання обов»язків директора державного підприємства «Інвест Україна» (а.с.23). 03.02.2015р. [PERSON] звернувся до Голови Державного агенства з інвестицій та управління національними проектами з заявою про звільнення його за власним бажанням з 17.02.2015 у зв»язку з переїздом до іншого міста проживання та видати йому належним чином оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення, а також довідку про заробітну плату встановленого зразку (а.с.4,5). В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що в липні 2012 [PERSON] був прийнятий на посаду заступника директора ДП «Інвест Україна», про що було укладено трудовий договір. Разом з тим, позивач в додатку до позову чи під час розгляду справи трудового договору не надав, клопотань про витребування даного договору не заявив, що позбавлює можливості суд перевірити наявність законних підстав для звільнення позивача. 05.08.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято рішення про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ, що належали до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. 12.10.2015 у зв»язку з передачею Державного підприємства «Інвест Україна» до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України особові справи керівників державних підприємств та установ, що належали до сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України, в тому числі й особову справу позивача передано до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Таким чином, з 05.08.2015 органом управління майном ДП «Інвест Україна» є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. Відповідно до акту приймання-передачі від 12.10.2015 Державне агентство з інвестицій та управління національними проектами України передало Міністерству економічного розвитку і торгівлі України особову справу керівника державного підприємства «Інвест Україна» [PERSON] в якій не містилось заяви [PERSON] від 03.02.2015 про звільнення ( а.с.75 оборот). Відповідно до п.п.8.2 п.8 Статуту Державного підприємства «Інвест Україна» директор підприємства має двох заступників, які за його поданням призначаються на посаду та звільняються з посади Органом управління майна. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається даних про те, що [PERSON] звертався до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України із заявою про звільнення або ж даних про те, що заява про звільнення від 03.02.2015 була передана відповідачу для прийняття відповідного рішення. Таким чином, стверджувати, що у Міністерства економічного розвитку і торгівлі України виник обов»язок звільнити відповідача із займаної посади за власним бажанням не представляється можливим. Щодо вимоги позивача про видачу йому трудової книжки то слід вказати наступне. Згідно ч.1 ст.48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Згідно п.1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.03.1993 № 58 трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Разом з тим, під час передачі особової справи [PERSON] трудової книжки позивача не виявлено. Отже, трудова книжка позивача повинна зберігатись на підприємстві, заступником директора якого призначено [PERSON], та де він безпосередньо виконує свої обов»язки, а не в органі, до сфери управління якого належить зазначене підприємство. Таким чином, вимога про зобов»язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України видати позивачу трудову книжку не підлягає задоволенню. Крім того, вимога позивача щодо стягнення заробітку за час затримки розрахунку не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Згідно ч.4 ст.62 ГК України Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. Таким чином, оскільки позивач не є членом трудового колективу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, йому не нараховується заробітна плата за рахунок відповідача. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed