Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати за ним в порядку спадкування за законом, право власності на Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] яке складається з: житловий будинок, загальною площею 63.0 кв.м., житловою 30,9 кв.м.; допоміжна 30,7 кв.м. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його батьками були: [PERSON] - який помер [INFO] та [PERSON] - яка померла [INFO] , які за життя побудували індивідуальний житловий будинок в [ADDRESS] , який згідно господарських книг Доброгостівської сільської ради Дрогобицького району, рахується за померлим [INFO] , [PERSON] та на балансі сільської ради не рахується. Будинок збудований в 1975 році. Згідно довідки №1621 КП ЛОР «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 28.08.2019 року реєстрація права власності на вказаний вище будинок станом на 31.12.2012 відсутня. Після смерті батька відкрилась спадщина на 1/2 ід.ч. житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ). Оскільки за життя батько заповіту не залишив, то у відповідності до вимог ст. 529 ЦК України в редакції 1963 року, спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках є його дружина (мати позивача) [PERSON] , позивач та його рідна сестра [PERSON] (відповідач). На час смерті, він хоч і не проживав з батьком, однак вступив управління спільним майном, здійснював за ним догляд, його ремонт, обробляв земельну ділянку яка є біля будинку, а тому вважає, що прийняв спадщину на рівні з своєю матір`ю та сестрою і тому йому відповідно належить 1/6 частка в спадковому майні - в будинковолодінні [ADDRESS] . [INFO] померла його мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Дрогобицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 09.11.2017 року. До своєї смерті мати постійно проживала за адресою: [ADDRESS] ), що підтверджується довідкою №654 від 12.06.2019 року виданою Доброгостівською сільською радою. За життя мати заповіту не склала. Після смерті матері відкрилась спадщина, в склад спадкового майна увійшло зокрема 4/6 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (1/6 належала йому та 1/6 його сестрі [PERSON] ) 10.06.2019 року він звернувся до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Стадник Г.І. з заявою на прийняття спадщини, однак 11.06.2019 року нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті матері [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , так як документ, що посвідчує право власності відсутній, а тому в нього виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд. Позивач [PERSON] та його адвокат Малицький В.К., позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її адвокат Гайдук М.П. в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову з підстав викладених в письмовому відзиві. Представник третьої особи Доброгостівської сільської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є клопотання про розгляд справи у їх відсутності. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення позивача, відповідача, свідків, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що позивач [PERSON] та [PERSON] є рідним братом та сестрою, їхніми батьками були: [PERSON] - який помер [INFO] та [PERSON] - яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 ід.ч. житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ). [PERSON] заповіту не залишив. Відповідно до ч.1 ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. В п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК України (ред.. 1963р.), визначено, що «спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном». Наведене вище гласить, що обов`язковою умовою для прийняття спадщини має бути фактичний вступ в управління спадковим майном, твердження позивача про те, що він хоч і не проживав з батьком, однак фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, не знайшли свого підтвердження в суді, як і не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що він приймав участь у будівництві спірного будинковолодіння, з огляду на це суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання права власності за позивачем після смерті батька [PERSON] . Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] то суд вважає за необхідне зазначити наступне: Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України (ред.. 2003р.) спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Цивільний кодекс визначає два способи прийняття спадщини: подання заяви нотаріусу (ч.1 ст. 1269 ЦКУ) у строки передбачені ч.1 ст. 1270 ЦКУ та визначення законом окремих категорій спадкоємців, перелічених у частинах 3 та 4 ст. 1268 ЦКУ, які вважаються такими, що прийняли спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Доказом постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем є довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця є зареєстрованим за одною адресою із спадкодавцем, таких доказів позивач як нотаріусу так і суду не надав. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Із наведеного вище, вбачається, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності та ту обставину, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів про підставність такого позову, з огляду на викладене вище у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за безпідставністю та недоведеністю, відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed