Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач, збільшив предмет позовних вимог, просить визнати такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] і не відповідають дійсності відомості викладені у листі [PERSON], що був направлений на ім'я голови Севастопольської міської державної адміністрації [PERSON], та поширеному у мережі Інтернет на сайті «ForPost» Севастопольський новинний портал у розділі «Севастопольські новини» [NUMBER]. Зобов'язати відповідачів - [PERSON] спростувати відомості викладені у листі направленому на ім'я Голови Севастопольської міської державної адміністрації [PERSON] та поширеному в мережі Інтернет та на сайті «ForPost» Севастопольський новинний портал у розділі «Севастопольські новини» [NUMBER] шляхом направлення голові Севастопольської міської державної адміністрації [PERSON] відповідного листа, яким вибачитись та відкликати попередній лист, а саме: лист від 28.10.2013 року за вих. № 102 та принести публічні вибачення [PERSON] у мережі Інтернет на сайті «ForPost» Севастопольський новинний портал у розділі «Севастопольські новини», відповідача [PERSON] зобов'язати розмістити лист [PERSON] яким він відкликає свій лист від 28.10.2013 року та його вибачення перед [PERSON] на сайті «ForPost» Севастопольський новинний портал у розділі «Севастопольські новини», а також резолютивну частину рішення суду. Вимоги позову мотивовані тим, що розповсюджуваною інформацією принижена честь, гідність та ділова репутація позивача, який не давав своєї згоди на збирання та використання конфіденційної інформації щодо нього, відповідачем була поширена конфіденційна інформація, яка не стосується службової діяльності позивача, не стосується національної безпеки, економічного добробуту, проте завдає шкоди репутації позивача як керівника КЗ «ОДЮК» та носить у роботу закладу яким керує позивач, що негативно впливає на його діяльність в цілому. Крім того поширеною інформацією позивачу спричинені моральні страждання, які він оцінює в 1000 гривень. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, наполягав на його задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової кореспонденції, причини неявки суду не повідомили. Заяв про розгляд справи за їх відсутність, або про відкладення розгляду справи не подавали. Визнаючи наявні матеріали про права і взаємостосунки сторін достатніми, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно копії листа від 28.10.2013 року, що зареєстроване СМДА 28.10.2013 року за вх. 10715/41/113, на ім'я голови Севастопольської міської державної адміністрації [PERSON] надійшов лист від голови об'єднання підтримки розвитку молоді та спорту в м. Севастополі [PERSON] наступного змісту: «В связи с тем, что недавно нам предоставили информацию в том, что КУ «Объединение детско-юношеских клубов» возглавляет лицо, а именно директор [PERSON], отбывавшее срок в местах лишения свободы по статьям (кража и распространение наркотиков), просим принять меры и оградить детей и педагогов от несоответствующего руководства.» «Так же [PERSON] является одноклассником начальника отдела по делам семьи, молодежи и спорта [PERSON], и у нас создалось впечатление, что при помощи директора КУ «ОДЮК», начальник профільного отдела СГГА, наладил коррупционную схему по изъятию бюджетних средств для личного обогащения, так как часть помещений КУ «ОДЮК» сдается в аренду коммерческим структурам и большая часть финансирования отдела идет именно на финансирование КУ «ОДЮК». «Справка: [PERSON], от же [PERSON], а потом и [PERSON] [INFO] осужден 01.02.88 решением Гагаринского суда в г. Севастополе по статьям 140 ч.2 (кража) и 229,6 ч.2 (хранение и распространение наркотиков), вид наказания: лишение свободы, сроком на 3 года, дополнительные меры: конфискация имущества, приговор встпил в силу 08.02.88, освобожден 29.04.90 определение Красноперекопского районного суда АРК Крым, условно-досрочно, не отбытый срок 10 месяцев 3 дня, проходил по делу розыска мошенника [PERSON], проходил по делу связанному по разработке ОПГ, занимался изготовлением несертифицированных алкогольных напитков.» Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦПК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під засобами захисту субєктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. В ст. 297,299 ЦК України передбачено право фізичної особи на повагу до її гідності та честі, недоторканість ділової репутації. Закон України «Про звернення громадян» забезпечує можливість громадянам брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, захищати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі відповідних звернень. Згідно з ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з наведених норм Закону та рішень Європейського суду з прав людини, Конституційний Суд України в Рішенні від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 у справі про поширення відомостей зазначив, що підставою для цивільно-правової відповідальності заявника може бути поширення недостовірної інформації стосовно особистого (сімейного) життя посадової чи службової особи. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про інформацію», ст. 1 Рішення Конституційного Суду України від 30.10.1997 року № 5-зп у справі [PERSON], ч.4 ст. 23 Закону України «Про інформацію», забороняється не лише збирання, а й зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини. До конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров'я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Відповідно до ст. 48 Закону України «Про інформацію» забороняється поширення відомостей, що не відповідають дійсності, принижують честь і гідність особи. Відповідно до ст. 297 ЦК України, честь ті гідність фізичної особи є недоторканими. Відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк (ст. 40), кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», передбачено, що суді повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів з заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина сама по собі не може підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність передбачену законодавством України. Позивачем та його представником не доведено суду, що відповідач при зверненні до голови СМДА діяв в особистих інтересах, не заявлено клопотань про витребування із СМДА матеріалів перевірки за зверненням відповідача щодо кримінального переслідування позивача. Таким чином, інформація викладена у листі на ім'я голови СМДА, не є конфіденційною, та звертаючись з таким листом, відповідач використав своє конституційне право. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу ст. 34 Конституції кожному гарантує право на свободу думки і слова на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Таким чином, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,277 ЦК України. Стаття ст. 34 Конституції України, гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачено, що кожна людина має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. З огляду на зазначене, висловлювання оціночних суджень, якщо вони не містять елементів образи фізичної особи, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. Таким чином, інші викладені у листі відомості, суд вважає критичною оцінкою певних фактів і недоліків, особистою думкою та судженням відповідача, та примушення до спростування оцінювальних суджень порушило б гарантоване Конституцією України, міжнародно-правовим актом право на вираження думок і поглядів і призвело б до встановлення опосередкованої цензури, що заборонено ст. 15 Конституції України. Посилаючись на докази, які надали сторони суду, та враховуючі положення ст. 10 Конвенції, які знайшли своє більш детальне відображення в рішенні Європейського Суду «Лінгенс проти Австрії» (1986), суд вважає, що позовні вимоги спрямовані на спростування критичних та оцінювальних суджень відповідача, що є неприпустимим і порушує право відповідача на свободу вираження поглядів, у зв'язку з чим в іншім частини, вимоги позову не підлягають задоволенню. Крім того, позивачем не доведено зниження ділової репутації внаслідок оспорюваного листа, не зазначено як саме знизилася ділова репутація позивача внаслідок направленого до СМДА листа, які негативні наслідки щодо немайнових прав позивача потягло вказане звернення. В частині, що стосується розповсюдження зазначеної інформації через мережу Інтернет, суд вважає, що позивачем та його представником суду не надано доказів, що саме відповідач поширив вказану інформацію на вказаному сайті «ForPost» Севастопольський новинний портал у розділі «Севастопольські новини» у всесвітній мережі Інтернет, тобто не доведений факт розповсюдження інформації відповідачем, у зв'язку з чим вимоги позову в цієї частині суд вважає недоведеними, а позовні вимоги в частині обов'язку покладення на відповідача [PERSON] вчинити певні дії на користь позивача, такими що не підлягають задоволенню. Також суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки ці правовідносини мають похідний характер і пов'язані з встановленням фактів щодо яких заявлені позовні вимоги, та суд не вважає таке звернення поширенням неправдивих відомостей і не вбачає підстав для задоволення вимог позивача. На підставі ст. 19, 34, 40, 55 Конституції України, ст. 11, 16, 23, 94, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 1 Рішення Конституційного Суду України від 30.10.1997 року № 5-зп, Рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп/2003, ст. ст. 23,47 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: dismissed