Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом в якому просить: визнати договір купівлі-продажу 1/4 частини квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові, укладений 17.05.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнати договір купівлі-продажу 1/4 частини нежитлового приміщення, що за адресою: м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8, укладений 17.05.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] дійсним; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 ум.Львові, що становить 22,9 кв.м., належної на праві спільної сумісної власності [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину нежитлового приміщення за адресою: м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8, що становить 17,5 кв.м., належної на праві спільної сумісної власності [PERSON] та позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням - квартирою № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові. Свої вимоги мотивує тим, що квартира № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові загальною площею 91,7 кв.м. та нежитлові приміщення, яке знаходиться у м.Львові на вул. Кн. Ольги, 8, загальною площею 70,0 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідач [PERSON] впродовж багатьох років не проживає у квартирі № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові. В даній квартирі проживає вона разом із своїми доньками - [PERSON] - [INFO], та [PERSON] - 17.12.2000р.н. Відповідач [PERSON] зловживає алкоголем, перебуває на обліку в наркологічному диспансері, страждає азартними іграми, через що завдав її та дітям матеріальної та моральної шкоди. Неодноразово відповідач брав кредити в різних банках, які вона віддавала. Крім того, відповідач брав в борг грошові кошти у її матері [PERSON], яка працює за кордоном, що підтверджується відповідними розписками. Оскільки [PERSON] заборгував їм велику суму грошей, а тому запропонував її подарувати свою 1/4 частку квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та 1/4 частку нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8, які належать йому на праві приватної власності їхній дочці - [PERSON], проте пізніше він передумав та запропонував її купити його частку в майні за 150000 гривень. Тому вона узгодивши з [PERSON] суму грошової компенсації за його частку в майні, врахувавши його борги перед нами, домовились про всі інші істотні умови купівлі-продажу його частки в майні. Домовленість між нею та відповідачем відбувалась у присутності їхньої доньки [PERSON], зятя [PERSON] та його батька [PERSON] Відповідно до умов угоди, 17.05.2014 р. вона сплатила [PERSON] 150000 грн., останній в свою чергу пообіцяв, що до 01.06.2014 р. укладе із нею нотаріально оформлений договір купівлі-продажу частку вказаного майна. На підтвердження даного правочину [PERSON] видав її у присутності свідків розписку про те, що ним отримано від неї 150000 грн., та що до 01.06.2014 р. він зобов'язується нотаріально посвідчити фактично укладений між нами 17.05.2014 року договір купівлі-продажу. Однак, всупереч нашим домовленостям, [PERSON] ухиляється від виконання своїх зобов'язань, не йде на контакт із нею, ні з дітьми, а тому вважає, що відповідач не має наміру відчужувати свою частку майна, а тому вважає, що її право та інтереси порушені, а тому вона змушена звертатись до суд за захистом такого. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просять позов задоволити Відповідач у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого і не заперечили позивач та її представник. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечили позивач та її представник. Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідка [PERSON], яка підвередила, що [PERSON] не проживає у квартирі № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові, коли його бачила то він був у пяному вигляді, страждає азартними іграми та життя позивачки із ним є нестерпним; свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що вони були свідками при тому, що позивачка 17.05.2014 р. сплатила [PERSON] 150000 грн., останній в свою чергу пообіцяв, що до 01.06.2014 р. укладе із нею нотаріально оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8; дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що уточнений позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що квартира № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові загальною площею 91,7 кв.м. та нежитлові приміщення, яке знаходиться у м.Львові на вул. Кн. Ольги, 8, загальною площею 70,0 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно розписки відповідача 17.05.2014 року вбачається, що відповідач отримав від позивачки гроші в сумі 150000 гривень в якості компенсації грошової за належну йому на праві спільної сумісної власності 1/4 частки квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8 та зобовязувався до 01.06.2014 р. укласти із позивачкою нотаріально оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8. Розписка надана відповідачем у присутності свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається із розписок від 16.01.2014 року та 18.04.2014 року; квитанцій від 26.12.2013 року, 10.04.2014 року, 03.12.2014 року та долучених кредитних договір до матеріалів справи, що відповідач брав кредити в різних банках, які погашала сама позивачка та отримував кошти у позику від позивачки та її матері [PERSON], а тому суд вважає, що такі борги відповідача були враховані при укладені договорів купівлі-продажу 1/4 частки квартири № 33 на вул.Кн.Ольги , 8 у м.Львові та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8 між позивачкою та відповідачем. При цьому позиція позивача підтверджується в судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Суд вважає, що такі пояснення свідків є логічними, вірними та не спростовуються іншими матеріалами справи. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 цього кодексу предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.\~\~\~\~ Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин сторонами у справі фактично укладено договори купівлі-продажу 1/4 частки квартири № 33 на вул.Кн.Ольги , 8 у м.Львові та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові. З вини відповідача договір не був нотаріально посвідчений, оскільки останній не виконав повністю своїх обов'язків щодо укладення такого. На неодноразові вимоги позивача відповідач щодо вчинення будь-яких дій на укладання договору відмовляється. Згідно ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку, або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Правові наслідки недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору визначені в ст. 220 ЦК України, згідно вимог якої такий договір є нікчемним. Згідно ч. 2 вказаної статті Цивільного кодексу, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до вимог п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів дійсними» при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статями 218 та 220 ЦК України. У відповідності до положень ст.ст.316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.292 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом достовірно встановлено, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу 1/4 частки квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8. Проте, між сторонами відбулося повне виконання умов договору, зміст договору відповідає дійсній волі сторін, даний договір не порушує прав та інтересів інших осіб. А тому, суд вважає, що договір купівлі продажу 1/4 частини квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та 1/4 частини нежитлового приміщення, що за адресою: м.Львів, вул.Кн.Ольги, 8, укладенні 17.05.2014 року, між [PERSON] та [PERSON] є дійсними та слід визнати за позивачем право власності на дане нерухоме майно. Згідно ч.1 ст.7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником майна. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Відповідно до ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Аналогічна норма закріплена і вст.383 ЦК України. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Оскільки відповідач не є власником житлового приміщення - квартири № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові та не проживає у вказаній квартирі, суд приходить до висновку, що слід позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням - квартирою № 33 на вул.Кн.Ольги, 8 у м.Львові. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved