Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсними рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 р. в частині вилучення із земель санаторію «Прикарпатський» земельної ділянки площею 0.08 га і надання [PERSON] земельної ділянки площею 0.08 га по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та державного акта [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0.08 га, виданого [PERSON] 02.10.2000 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №1182. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що рішенням Яремчанської міської ради від 29.04.1998 р. санаторію «Прикарпатський» видано державний акт [NUMBER] на право постійного користування землею площею 9.0683 га для розміщення, обслуговування, експлуатації будівель і споруд лікувально-оздоровчого призначення, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею. З 10.06.1998 р. до 04.07.2002 р. та з 10.05.2007 р. до 21.10.2010 р. посаду головного лікаря санаторію «Прикарпатський» займав відповідач [PERSON] Актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складених держінспекцією сільського господарства в Івано-Франківській області від 28.12.2012 р., 01.02.2013 р., 19.03.2013 р., 28.05.2013 р. та матеріалів кримінальної справи, було виявлено, що [PERSON] влітку 2000 р., використовуючи те, що його брат займав посаду міського голови, всупереч встановленому порядку, на підставі листа МОЗ від 18.12.1998 р., особистої заяви від 06.08.2000 р. та рішення виконкому Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 р. приватизував земельну ділянку площею 0.0795 га, якою за державним актом на право постійного користування землею від 29.04.1998 р. користувався державний заклад дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський». Позивач вважає, що оспорюване рішення виконкому Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 р. та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.0795 га, виданий [PERSON] є безпідставними та незаконними. Позивач стверджує, що виконком міської ради перевищив свою компетенцію, позаяк згідно правил Земельного кодексу України (в редакції 1992 р.) питання припинення права користування, вилучення (викуп) з метою їх передачі у власність громадянам, віднесення до земель запасу, зміни цільового призначення землі, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відносяться виключно до компетенції Рад. Відповідно до діючої в той час ст.34 Закону України «Про власність», майно державних підприємств та об'єктів соціально-культурної сфери входили до складу загальнодержавної (республіканської) власності. В зв'язку з цим згідно ст.4 ЗК України (в редакції 1992 р.) суб'єктом права загальнодержавної власності та його розпорядником виступала тільки Верховна Рада України. Водночас, повноваження місцевої ради не було делеговано виконкому, а тому виконком вийшов за межі компетенції в цих земельних питаннях, взявши функції Верховної Ради України і перевищив свою компетенцію. Згідно ст.32 ЗК України (в редакції 1992 р.) вилучення земель оздоровчого і рекреаційного призначення та земель, зайнятих багаторічними насадженнями, у межах міст для всіх потреб допускалось тільки за рішенням Верховної Ради України. Зведені будівлі та земля, на якій вони зведені, є невід'ємними елементами, а оскільки власником будівель є держава в особі Кабінету Міністрів України та МОЗ України, при вилученні частини землі необхідна була їх згода, якої відповідачам не надавалася. Своїм рішенням виконком Яремчанської міської ради порушив вимогу матеріального права. Правила ст.4 ЗК України (в редакції 1992 р.) регулюють право державної власності на землю і відповідно до ч.3 цієї статті землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історично-культурного призначення не можуть передаватись у колективну та приватну власність. Така ж вимога міститься в ст.26 Закону України «Про курорти». Однак оскаржуваними діями та рішеннями відповідачі незаконно вилучили частину земельної ділянки оздоровчого та рекреаційного призначення та передали у приватну власність керівнику санаторію [PERSON] Аналогічна заборона стосується земель державної власності, які використовуються для забезпечення діяльності органів державної влади та державних підприємств, що прямо зазначено в ст.6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» та чинним земельним законодавством. Земельну ділянку для обслуговування державного підприємства було передано в приватну власність без згоди власника державного підприємства в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та МОЗ України. Всупереч вимог ст.34 ЗК України (в редакції 1992 р.) відповідачами також було порушено порядок погодження питань, пов'язаних з вилученням та порядок припинення права користування земельною ділянкою, оскільки ними було проігноровано порядок погодження і жодної з передбачених вказаною статтею дій не було вчинено. На порушення вимог ст.29 ЗК України (в редакції 1992 р.), якою визначено порядок припинення права користування землею, власник і землекористувач не подавав заяву про припинення права користування землею і нотаріально її не завіряв, як цього вимагає ст.47 та ст.65 ЦК України (в редакції 1963 р.) та не надав [PERSON] нотаріально посвідченої довіреності на вчинення дій щодо майна державної організації. Також відповідачем було порушено порядок передачі земель у приватну власність, оскільки всупереч вимог ст.17 ЗК України (в редакції 1992 р.) ним було подано заяву без зазначення бажаного розміру і місця розташування земельної ділянки, мети її використання і складу сім'ї. Проект відведення відповідачем попередньо не вироблявся, не погоджувався належними органами і не подавався в раду для прийняття рішення про передачу землі у власність, постільки одним рішенням і в один день в санаторію було вилучено земельну ділянку та передано у власність відповідачу [PERSON] Всупереч чинного законодавства пунктом 3 оспорюваного рішення відповідачу було передано у власність земельну ділянку, а п.9 рішення вилучено її з земель санаторію «Прикарпатський». В зв'язку з цим факт передачі землі у власність передував її вилученню в постійного землекористувача, що суперечить вимогам ст.19 ЗК України (в редакції 1992 р.). Згідно ст.36 ЗК України (в редакції 1992 р.) використання землі є платним і землекористувачі сплачують плату за землю у вигляді земельного податку. В зв'язку з цим позивач щорічно та постійно сплачує плату за користування землею площею 9.0683 га, що стверджується належною випискою. Відповідачем було порушено порядок використання земель міста та правовий режим земель оздоровчого призначення, зокрема, вимогу ст.63 ЗК України (в редакції 1992 р.), так як зміни до проектів планування та забудови міста і планів земельно-господарського устрою не вносилися. Було порушено правовий режим земель оздоровчого призначення, постільки на землях оздоровчого призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню або може негативно вплинути на природні лікувальні властивості цих земель (ст.ст.4, 73 ЗК України в редакції 1992 р.). Відповідачами було порушено санітарні норми та положення нормативних документів у галузі будівництва. Також відповідачем було порушено порядок зміни цільового призначення землі та переведення в землі запасу. В порушення вимог ст.2 ЗК України (в ред.1992 р.) відповідачі не приймали рішення про створення санаторію і не перевели землю рекреаційного призначення в категорію земель населених пунктів чи земель запасу, та безпідставно (без жодних висновків), змінивши категорію вилученої земельної ділянки, надали [PERSON] для будівництва житлового будинку. Відповідачами було порушено порядок видачі державного акта. Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Держкомзему України від 04.05.1999 р. №43 визначено порядок складання правовстановлюючих документів на землю. Роботи із складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включають підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Відповідачі не внесли відповідні зміни в державний акт на право постійного користування землею санаторію «Прикарпатський». Позивач також посилається на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України про не поширення позовної давності на позовні вимоги. Позивач просить визнати недійсними рішення виконавчого комітету Яремчанської міської ради №103 від 29.08.2000 р. в частині вилучення із земель санаторію «Прикарпатський» земельної ділянки площею 0.08 га і надання [PERSON] земельної ділянки площею 0.08 га по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку та державного акта [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0.08 га, виданого [PERSON] 02.10.2000 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №1182. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, наведених в позовній заяві. Представник просить задоволити позов. Належним чином повідомлений представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Представник Міністерства охорони здоров'я України направив суду заяву про розгляд справи без представника. В поданих письмових поясненнях представник третьої особи зазначає, що рішенням Яремчанської міської ради від 29.04.1998 р. санаторію видано державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] площею 9.0683 га для розміщення, обслуговування, експлуатації будівель і споруд лікувально-оздоровчого призначення. Згідно листа відділу Держземагенства у м.Яремче від 10.07.2013 р. №05-04-04/462, землі санаторію відносяться до земель оздоровчого призначення. Місто Яремче віднесено до курортних населених пунктів. Оскаржуваними діями та рішеннями відповідачі незаконно вилучили частину земельної ділянки оздоровчого призначення та передали у приватну власність відповідачу [PERSON] Погодження питання щодо передачі земельної ділянки головному лікарю листом не можна розцінювати як звернення з відповідною заявою до власника земельної ділянки. Позивач не надавав згоди на припинення права постійного користування земельною ділянкою. Оскаржувані рішення, якими вилучено земельну ділянку оздоровчого призначення у санаторно-курортного закладу, прийняті з перевищенням компетенції. Відповідач не мав права вилучити земельні ділянки, на яких розташовані державні підприємства. Декретом КМУ «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» №8-92 від 15.12.1992 р., який був чинним на момент прийняття оскаржуваних рішень, на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності. Пунктом 5 вказаного Декрету було заборонено підприємствам, що є загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям і установам, а також громадянам. Саме по собі рішення про безоплатне вилучення закріпленого за санаторієм майна, зокрема земельної ділянки, є таким, що суперечить діючому на час його прийняття законодавству України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Він подав суду заяву про застосування строку позовної давності та заперечення на позов, в яких просить відмовити в позові. Відповідач вважає, що державний акт видано особі, яка є відмінною від позивача. Тому право санаторія користуватися земельною ділянкою припинилося. Земельна ділянка, відносно якої ведеться спір, знаходиться в межах населеного пункту. Рішення про вилучення і передачу земельної ділянки прийнято належним органом, постільки Яремчанська міська рада уповноважила виконавчий комітет вирішувати земельні питання. Рішення про надання санаторію в користування земельної ділянки було прийнято Яремчанською міською радою, а не Верховною Радою України. Тому розпорядником цієї землі є орган місцевого самоврядування. Відповідно до положень ст.72 ЦК України (в редакції 1963 р.), загальний строк для захисту права особи встановлюється в три роки. Позовна давність згідно вимог ст.75 названого Кодексу застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідач вважає безпідставним посилання позивача на ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції 2003 р.). Вирок Яремчанського міського суду від 18.06.2013 р. та акти перевірки не стосуються земельної ділянки площею 0.08 га. Належним чином повідомлені представники Яремчанської міської ради і виконкому Яремчанської міської ради в судове засідання не з'явилися. Міський голова направив суду заяву про розгляд справи без представників і про застосування строків позовної давності. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно записів у державному акті на право постійного користування землею (т.1, а.с.29-32), санаторій «Прикарпатський» в м.Яремче має в постійному користуванні земельну ділянку площею 9.0683 га. Земельна ділянка надана для розміщення, обслуговування, експлуатації будівель і споруд лікувально-оздоровчого призначення. Відповідно до записів у статуті (т.1, а.с.34-39) та свідоцтві про державну реєстрацію юридичної особи (т.1, а.с.137), позивач змінив своє найменування з санаторію «Прикарпатський» на Державний заклад «Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Прикарпатський». Яремчанська міська рада 11.03.1999 р. делегувала своєму виконавчому комітету повноваження в галузі регулювання земельних відносин, що стверджується відповідним рішенням (т.1, а.с.145). Записами в рішенні №103 від 29.08.2000 р. (т.1, а.с.139-143), встановлено, що виконавчий комітет Яремчанської міської ради надав відповідачу [PERSON] із земель запасу земельну ділянку площею 0.08 га по вул.Курортна для будівництва будинку та вилучив із земель санаторію «Прикарпатський» в землі запасу земельну ділянку площею 0.08 га. Згідно записів у листі від 18.12.1998 р. (т.1, а.с.15), третя особа погодила надання земельної ділянки площею 0.08 га по вул.Курортній головному лікарю санаторію для будівництва житлового будинку. Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0795 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що стверджується відповідним державним актом від 02.10.2000 р. (т.1, а.с.17). Записами в свідоцтві та витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.90, 91), встановлено, що за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. На підставі встановлених обставин суд приходить до висновку, що позивач оспорює рішення виконавчого органу місцевої ради та державний акт на право власності на земельну ділянку, які видані у 2000 р. Відповідно до положень ст.71 ЦК України (в редакції 1963 р.), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Правила ст.75 названого Кодексу передбачали, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Положення п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.), передбачають, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Проте строк позовної давності по заявлених вимогах сплив до набрання чинності ЦК України (в редакції 2003 р.). Суд вважає непереконливими твердження позивача про те, що про порушення свого права йому стало відомо з вироку Яремчанського міського суду від 18.06.2013 р. (т.1, а.с.40-42), та актів перевірки (т.1, а.с.19-20, 21-22, 23-24, 25-26). Відповідно до записів у статуті санаторію (т.1, а.с.37), головний лікар самостійно вирішує питання діяльності санаторію, діє без доручення від імені санаторію, представляє його у всіх організаціях та установах. Позаяк відповідач [PERSON] на час прийняття рішення та видачі державного акту працював головним лікарем санаторію, про що позивач сам стверджує, то санаторію було відомо про рішення виконкому і виданий державний акт. Про прийняте рішення було відомо і третій особі, що випливає із змісту листа від 18.12.1998 р. (т.1, а.с.15). Позаяк строк позовної давності для захисту порушеного права закінчився, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.71, 75, 80 ЦК України (в редакції 1963 р.) та

Outcome: dismissed