Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ГРА ЛМР про скасування розпорядження, покликаючись на те, що оскаржуваним розпорядженням, позивача зобовязано демонтувати самовільно збудований гараж в подвірї будинку №16 на вул.Парковій в термін до 01.06.2004 року. Вважає, що у відповідача не було підстав для винесення вказаного розпорядження, виходячи з наступних підстав. 28.11.1999 року, у звязку із аварійним станом підпірної стіни від зсуву грунту пагорба, він звернувся до відповідача зі заявою щодо проведення благоустрою та реконструкції прибудинкової території з влаштуванням у її межах критої автостоянки-гаражу. 28.12.1999 року адміністрацією ЖЕК-105, на балансі якого знаходиться прибудинкова територія, листом зобовязаного його в місячний термін звернутися в ліцензовану будівельну організацію для виготовлення проектно-технічної документації на проведення благоустрою подвіря. Зазначений гараж являє собою обємну будівельну конструкцію підпірних залізобетонних стін довжиною понад 28 м. із змінною висотою, збудовану на підставі проектних пропозицій виготовлених Державним науково-дослідним та проектно-вишукувальним інститутом «НДІ проектреконструкція» на впорядкування існуючого двору на вул.Парковій, 16 в м.Львові і призначену для запобігання зсуву грунту пагорба та території подвіря. 16.03.2000 року розпорядженням ГРА ЛМР йому було надано дозвіл на проведення благоустрою прибудинкової території на вул.Парковій,16 у м.Львові. Крім того, зазначає про те, що він як інвалід 2-ї групи з дитинства опорно-рухового апарату, на підставі п.5 ст.30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Постанови КМУ №31 від 27.01.1991 року «Про комплексну програму розвязання проблем інвалідів», має право на гараж для автомобіля з ручним керуванням за місцем проживання. У звязку із вищенаведеним він неодноразово звертався до відповідача зі заявами про надання дозволу на продовження експлуатації спірного гаража, чи надання іншої земельної ділянки під його будівництво за місцем проживання, однак відповіді так і не отримав. Вважає, що вимога відповідача про демонтаж спірного гаража, не підлягає до задоволення, адже висновок судово-будівельної технічної експертизи від 17.03.2012 року та звіт НДІ автоматизованих систем в будівництві від 12.03.2012 року свідчать про таку неможливість в цілях безпеки для оточуючих, та про можливість його подальшої безпечної експлуатації. Просить суд скасувати розпорядження ГРА ЛМР №451 від 05.05.2004 року, щодо зобовязання [PERSON] демонтувати гараж, розташований в подвірї будинковолодіння №16 на вул.Парковій в м.Львові. 27.10.2015 року позивач доповнив позовні вимоги, просить суд поновити строк позовної давності на оскарження розпорядження. Позивач та його представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та доповненнях до неї. Просять суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, заявила клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.59), додатково надавши пояснення про те, що позивачу відомо про винесення оскаржуваного розпорядження, оскільки він оскаржував його, про що свідчить рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.03.2013 року. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та його представників, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28.11.1999 року, у звязку із аварійним станом підпірної стіни від зсуву грунту пагорба, позивач [PERSON] звернувся до відповідача зі заявою (а.с.7) щодо проведення благоустрою та реконструкції прибудинкової території з влаштуванням у її межах критої автостоянки-гаражу. Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації №289 від 16 березня 2000 року [PERSON] дозволено провести благоустрій прибудинкової території будинковолодіння №16 на вул.Парковій, який проживає в цьому будинку в квартирі №6 та є співвласником такої. Зобовязано [PERSON] розробити через спеціалізовану ліцензовану проектну організацію проектно-кошторисну документацію на виконання робіт, погодити її у встановленому законом порядку, звернутися у відділ комунального господарства для отримання дозволу на ведення робіт, які виконувати під контролем ЖЕК-105 за власні кошти згідно з погодженим проектом, після завершення будівельних робіт звернутися у Львівське обласне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ЖЕК-105 для внесення змін в інвентаризаційну справу на будинковолодіння (а.с.9). Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації №451 від 05.05.2004 року, зобовязано [PERSON] мешканця квартири №6 на вул.Парковій, 16 демонтувати самовільно збудований гараж в подвірї будинку №16 на вул.Парковій в термін до 01.06.2004 року (а.с.10). Матеріалами справи встановлено, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №237 від 17.06.2006 року (а.с.42-43) демонтаж гаражу можливий частково або повністю, оскільки конструктивні елементи стін гаражу є складовою частиною підпірної стіни і зведеної одночасно з гаражем, тому, якщо демонтаж гаражу проводити повністю, то необхідно передбачати заходи проти зсуву грунту, в противному разі демонтаж може бути частковий розібрання перекриття, підлоги, воріт. Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєктів від 12 березня 2012 року (а.с.32-36), за результатами проведення технічного обстеження гаражу на вул.Парковій,16 в м.Львові, загальною площею 23,4 кв.м., обємом 92,0 куб.м., [PERSON], встановлено наступне: основні несучі та огороджувальні конструкції гаражу: стіни, фундаменти, перекриття знаходяться в доброму стані. Пошкоджень та інформацій які би вплинули на їх несучу здатність не виявлено. Конструкції гаражу не загрожують подальшій безпечній експлуатації підпірної стіни, а навпаки у випадку ліквідації несучої рами (розбори гаражу) виникне загроза техногенної небезпеки, зсуву грунту і пошкодження існуючої будівлі. Вставлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість його безпечної експлуатації. Крім того, [PERSON] як інвалід 2-ї групи з дитинства опорно-рухового апарату, на підставі п.5 ст.30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Постанови КМУ №31 від 27.01.1991 року «Про комплексну програму розвязання проблем інвалідів», має право на гараж для автомобіля з ручним керуванням за місцем проживання. У звязку із вищенаведеним він неодноразово звертався до відповідача зі заявами про надання дозволу на продовження експлуатації спірного гаража, чи надання іншої земельної ділянки під його будівництво за місцем проживання, однак відповіді так і не отримав. Частиною ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 3 Конституції України закріплено, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст.ст. 30, 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги, Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, забезпечення управління майном, контроль за належною експлуатацією, технічним станом, використанням здійснює балансоутримувач будинку, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію, згідно з законом. З огляду на викладене, відповідачем при винесенні оскаржуваного розпорядження №451 від 05.05.2004 року, яким [PERSON] зобовязано демонтувати гараж, не передбачено заходів зсуву грунту, що призведе до небезпеки для оточуючих та унеможливить його подальшу безпечну експлуатацію, а тому позов [PERSON] про скасування вищевказаного розпорядження є підставним. Поряд з тим, стороною по справі було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема рішення Апеляційного суду Львівської області у справі №22-ц/783/2137/13 від 21.03.2013 року (а.с.60-61), про оскаржуване розпорядження №451 від 05.05.2004 року, позивачу стало відомо у 2006 році. Отже строк, з якого починає перебіг позовна давність за вимогою про скасування розпорядження слід рахувати з 11.12.2006 року, оскільки позивачу було відомо про наявність оскаржуваного розпорядження ГРА ЛМР та, відповідно, міг довідатись про порушення свого права. Позивач звернувся до суду з вимогою про скасування розпорядження від 05.04.2004 року лише 20.07.2015 року, тобто зі спливом трирічного строку. Крім того, позивачем та його представниками не доведено поважності причини пропущення позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). З огляду на викладене, оскільки позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача, не надавши суду доказів поважності причин пропущення позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed