Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи його тим, що з 23 листопада 2010 року по 19 вересня 2017 року він працював на посаді машиніста холодильних установок (аміачних) ТОВ «Білогір'я молокопродукт», наказом від 19 вересня 2017 року № 125-К його було звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП. В день звільнення йому видали належно оформлену трудову книжку, однак повного розрахунку проведено не було. На день звільнення сума боргу по невиплаченій йому заробітній платі складала 13030,24 грн. На неодноразові звернення позивача про повний розрахунок, ТзОВ «Білогір'я молокопродукт» відмовляється добровільно здійснити повну виплату заробітної плати, мотивуючи відсутністю коштів, тому просить стягнути заборгованість у судовому порядку. Крім того, на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України, просить виплатити його середній заробіток з 20 вересня по 13 листопада 2017 в розмірі 11682 грн. Позивач, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно, в суд не з?явився, про причину неявки не повідомив, клопотань не подав, суд вважає можливим проводити розгляд справи у його відсутності. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата, відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена статтею 117 КЗпП України та полягає в тому, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа або організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до записів №№24,27 у трудовій книжці 23.11.2010 року [PERSON] було прийнято на роботу в ТОВ «Білогір?я молокопродукт» на посаду машиніста холодильних установок (аміачних), 19.09.2017 року [PERSON] звільнено за згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП. Відповідно до ст 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвалою Теофіпольського райсуду від 08.12.2017 року витребувано у відповідача довідку про нараховану, але не виплачену позивачу заробітну плату на день його звільнення та довідку про середню заробітну плату за останні два місяці роботи ( липень-серпень 2017). Станом на день розгляду справи вимоги ухвали не виконані, відповідач доказів не надав, тому суд виходить з доказів, наданих позивачем та наявних в матеріалах справи. Відповідно розрахункового листка за вересень 2017 року, сума боргу відповідача по невиплаченій [PERSON] заробітній платі складала 13030,24 грн. Виходячи з зазначеного листка, середній заробіток з 20 вересня по 13 листопада 2017 позивача становить 11682 грн , де: 7221,30 грн. (фактична заробітна плата за липень - серпень 2017 року) : 34 дні (кількість фактично відпрацьованих робочих днів за липень - серпень 2017 року) =212,40 грн.(розмір середньоденної заробітної плати); 212,40 грн. х 55 днів (кількість днів затримки, а саме з 20.09.2017 р. по 13.11.2017 р. включно) = 11682 грн. Виходячи з правової позиції Верховний Суд України викладеній у постанові від 25.05.2016 р. у справі №6-511цс16, на розмір стягненого середнього заробітку за час затримки розрахунку не впливає факт отримання працівником допомоги по безробіттю. Оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи, що відповідач не надав суду доказів того, що невиплата належних сум позивачу допущена не з його вини, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 13030,24 грн заборгованості по заробітній платі та 11682 грн середнього заробітку з 20 вересня по 13 листопада 2017. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved