Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивачем, [PERSON] , пред`явлено до суду позов до відповідача, [PERSON] , в якому позивач просив визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що з 19 лютого 2006 року він являється власником будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 12 грудня 2005 року, зареєстрованим в Новгород-Сіверському міжміському бюро технічної інвентаризації 19 лютого 2006 року за № 2680. 3 11 квітня 2006 року у належному йому будинку з його дозволу зареєстрований його батько, [PERSON] (далі - відповідач). Проте відповідач тільки зареєстрований в його будинку, хоча фактично він ніколи в цьому будинку не проживав, та не проживає. Оскільки позивач не веде спільного господарства з відповідачем і при вселенні відповідача не було укладено іншої угоди про порядок користування будинком, тому позивач вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком. Реєстрація відповідача у будинку позивача, створює позивачу значні незручності у оформленні житлової субсидії, а також обмежує право позивача на вільне користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 02 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 23 лютого 2021 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, до суду подав письмову заяву, згідно даних якої просив справу розглянути без його участі протягом всіх судових засідань, позовні вимоги підтримує повністю, доповнень та клопотань не має, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи судовою повісткою про виклик, про поважні причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення, тому суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне позов задовольнити повністю з наступних підстав. По справі встановлено, що позивач, являється власником будинку [ADDRESS] з 19 лютого 2006 року. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку від 12 грудня 2005 року, зареєстрованим в Новгород-Сіверському міжміському бюро технічної інвентаризації 19 лютого 2006 року за № 2680. 3 11 квітня 2006 року у належному позивачу будинку з дозволу позивача зареєстрований батько позивача, [PERSON] (далі - відповідач). Проте, відповідач тільки зареєстрований в будинку позивача, хоча фактично відповідач ніколи в цьому будинку не проживав, та не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності є непорушним. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підстав цієї норми права є наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 Житлового кодексу Української РСР слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Вказану правову позицію сформулював Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Оскільки позивач не веде спільного господарства з відповідачем і при вселенні відповідача не було укладено іншої угоди про порядок користування будинком, тому відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у будинку позивача, створює позивачу значні незручності у оформленні житлової субсидії, а також обмежує право позивача на вільне користування житловим приміщенням. Оскільки позов задовольняється повністю, суд вважає за необхідне згідно вимог ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, що підтверджується квитанцією № 33 від 28 січня 2021 року (а. с. 1).

Outcome: approved