Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції про зняття арешту зазначивши, що він є власником автомобіля марки ВАЗ 2107, реєстраційний номер [NUMBER], 1984 року випуску, який на протязі тривалого часу використовувався ним для власних потреб. В квітні 2015 року позивачу стало відомо про те, що відповідач наклав на його автомобіль арешт, з приводу чого він звернувся до відповідача з письмовою заявою та отримав відповідь, що підставою для вжиття заходів примусового характеру став виконавчий документ про стягнення з нього на користь держави штрафу в сумі 510,00 грн. Разом з тим, виконавчі провадження, у зв'язку з закінченням терміну їх зберігання, знищені. З урахуванням вказаних обставин, позивач з даним позовом звернувся до суду. Позивачем до суду надано заяву, відповідно до якої позивач позовні вимоги підтримав, справу просив розглянути без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі суду не надав. З урахуванням вищевикладених обставин, відповідно до ст. ст. 158, 169, 224 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних матеріалів та доказів, заочно. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СРГ 919634, позивач на праві власності має автомобіль марки ВАЗ 2107, легковий седан - В, [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 1984 року випуску. Відповідно до листа Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції № 20039/04-32/6 від 24.06.2015 року встановлено, що на примусовому виконанні перебувала постанова № 233464 від 06.11.2010 року, видана ДАІ про стягнення з [PERSON] на користь держави штрафу в сумі 510,00 грн., на підставі якої, в ході проведення виконавчих дій було винесено постанову про арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, а 30.06.2011 року, державним виконавцем, згідно з постановою про повернення виконавчого документа, виконавчий документ було повернуто стягувачу без виконання. З цього ж листа відповідача вбачається, що згідно справи № 04-18 27.02.2013 року Ленінським відділом державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції виконавчі провадження знищені. Згідно зі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних зорганізацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»). У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника (ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження»). У відповідності до Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 05.07.1999 року № 470/7, строк зберігання завершених виконавчих проваджень переданих до архіву та відповідно до номенклатури справ відділу державної виконавчої служби, журналів реєстрації виконавчих проваджень переданих державному виконавцю становить 3 роки. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved