Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування 54/1000 частин торгових приміщень (в літері «А» приміщення №?9, торговий зал, площею 20 метрів квадратних), що знаходиться в [ADDRESS], укладений 21.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 974 - удаваним; визнання торгових приміщень, що знаходяться в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнання за позивачем права власності на 1/2 частину торгових приміщень, що знаходяться в [ADDRESS]. [INFO] відповідачка по справі [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.50). Провадження у справі було зупинено. 21 січня 2014 року провадження у справі було відновлено, замінено відповідачку її правонаступниками, спадкоємцями за заповітом - [PERSON] та [PERSON], які є доньками померлої [PERSON].(а.с.120). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 квітня 1998 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. На час подання ним позову до суду в провадженні Івано-Франківського міського суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Однак, на переконання позивача розірвання шлюбу не відповідає волевиявленню [PERSON] і з такою заявою вона особисто до суду не зверталась. Дружина на час звернення до суду була важко хворою. За кошти зароблені під час перебування на заробітках у Великобританії вони спільно з дружиною придбали крамницю - торговий павільйон «А», торгові зали № 8 та № 9 загальною площею близько 20 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]. Продавцем вказаного майна відповідно до контракту про інвестиційну діяльність від 07.06.2004 року виступив ПП [PERSON]. У вказаних торгових залах з часу поверненн позивача із заробітків вони з дружиною [PERSON] спільно здійснювали підприємницьку діяльність. Увесь цей час позивач вважав та вважає, що торгові площі: порядковий номер 8 та 9, торговий павільйон «А» за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки куплені за спільно зароблені кошти під час перебування у шлюбі. Про існування жодних інших документів на вказані торгові приміщення позивач не знав. 12 вересня 2012 року коли позивач прийшов на роботу він побачив, що приміщення зачинені і у них змінено вхідні замки, це зробили діти [PERSON] Під час візиту позивача до своєї дружини, яка перебувала у своєї дочки, він дізнався про договір дарування частини торгових приміщень. Як з'ясувалось, [PERSON] подарував, а [PERSON] з вдячністю прийняла в дар 54/1000 частин торгових приміщень, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивач вважає, що договір дарування є удаваним правочином, спрямованим на приховання іншого правочину, який сторони фактично вчинили. Торгові приміщення [PERSON] придбала в результаті контракту про інвестиційну діяльність від 07.06.2004 року під час перебування у шлюбі, а тому вони є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу в рівних частках. 1/2 частка вказаних торгових приміщень належить позивачу. Позивач та його представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали з мотивів вказаних в позовній заяві. Просили допитати в якості свідка [PERSON], однак [PERSON] в судові засідання за викликом суду не з'являвся, про дату, час та місце судових засіданнь повідомлявся належним чином. Клопотання про залучення [PERSON] до участі в справі в якості співвідповідача чи третьої особи від позивача чий ого представника не надходило. В усдові засіданні 22.04.2014 року позивач заявив, що не наполягає на подальших викликах [PERSON] в судові засідання. Додатково позивач суду пояснив, що він перебував за кордоном 5 років, кошт из дружиною вони висилали дочці [PERSON] - [PERSON], яка вела всі за справи за час їхньої відсутності. Гроші, які позивач та [PERSON] спільно заробляли вони передавали наручно, через посередників, документальних підтверджень передачі коштів немає. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що займається підприємницькою діяльністю. В 2004 році вона придбала магазин. В 2005 році приїхала її мати. Позивач грошей на купівлю магазину не надавав, позивач висилав гроші, однак не відповідачці [PERSON], а своїй дочці для купівлі магазину у м. Львові. На договорі про інвестицінй діяльність підпис відповідачки [PERSON], а не її матері [PERSON] оскільки мати в той час була за кордоном. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповчки [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що до магазину ніякого стосунку не має. Її мати [PERSON] своїм майно розпорядилась, скавши заповіт. Чоловік матері [PERSON] коштів на лікуванні матері ніяких не надавав. Позивачем не надано суду доказів, що торгові приміщення придбано за його кошти. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON], відповідачки [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, всебічно, повно та об'єктивно, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.04.1998 року по 28.03.2013 року, шлюб між ними було розірвано на підставі рішення суду апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.03.2013 року (а.с.107-108). [INFO] відповідачка по справі [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.50). 07 червня 2004 року між ПП [PERSON] (далі Підприємець) та [PERSON] (далі Інвестор) було укладено Контракт про інвестиційну діяльність (далі Контракт) (а.с.5-6). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність», суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора. Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Як вбачається із п. 1 Контракту, предметом цього Контракту є інвестиційна діяльність сторін з метою досягнення соціального ефекту - будівництва торгової площі за будівельною адресою: [ADDRESS] (а.с.5). За Контрактом Інвестор зобов'язується забезпечити відповідне інвестування у будівництво торгової площі (далі Об'єкт) з урахуванням поточної ціни за один квадратний метр загальної площі Об'єкту та прийняти у свою власність на умовах цього Контракту (п.1.1 Контракту). Як вбачається з Акту приймання-передачі від Продавця до Покупця від 07.07.2004 року, [PERSON] передав торгові приміщення, а [PERSON] прийняла придбані торгові приміщення: № 8 та № 9 торговий павільйон «А» (а.с.6 зв.). За [PERSON] вказаний Контракт та Акт підписала її дочка та на даний час відповідачка по справі [PERSON] Вказаний факт сторонами визнається, а тому, згідно ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Позивач вважає, що на підставі Контракту та Акту [PERSON] набула право власності на торгові приміщення. Однак, таке твердження позивача не відповідає дійсності виходячи з наступного. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України визначено момент набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як вбачається із Контракту, [PERSON] повинна була отримати у власність торгові приміщення, тобто нерухоме майно, а відповідно до вимог ЦК України, право власності на нерухоме майно особа набуває з моменту реєстрації такого права. З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на 54/1000 частини торгових приміщень по [ADDRESS] [PERSON] набула на підставі договору дарування (а.с.130 зв.). 21 березня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 54/1000 частин торгових приміщень, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.7). Договір дарування був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 974. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 ст. 718 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 235 ЦК України визначає правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Частина 1 ст. 234 ЦК України містить визначення фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Однак, як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] уклали два різних за своєю формою та змістом правочини, не приховуючи це. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі приписів ст. 60 ЦПК України, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладання правочину, що на його думку, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно було надати суду докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Позивач таких доказів суду не надав. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Крім того, відповідно до п. 7 та 8 Договору дарування, сторони підтверджують, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Даруватель стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (а.с.7). Таким чином, суд прийшов до переконання, що вимога позивача про визнання договору дарування удаваним правочином є необгрнутованою, а тому у її задоволенні слід відмовити. Що стосується вимоги позивача про визнання торгових приміщень спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину торгових приміщень, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічну норму містить і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спірні торгові приміщення набуті [PERSON] за час шлюбу, однак, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як вже встановлено судом вище, право власності на спірні торгові приміщення [PERSON] набула на підставі договору дарування, а не Контракту про інвестиційну діяльність. Отже, торгові приміщення, що знаходяться в [ADDRESS] не є та не були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а були особистою власністю [PERSON], а тому немає підстав для визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину спірних торгових приміщень в порядку поділу спільного майна подружжя, крім того, [PERSON] померла [INFO]. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 5, 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст. ст. 202 ч.1, 234 ч.1, 235, 325 ч. 2 та 3, 328, 334, 368 ч.3, 717 ч.1, 718 ч.2 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 57 ч. 1 п. 2, 60, 61 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed