Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно з наказом про прийняття на роботу № 467 від 18.11.2010 він був прийнятий та працював в ТОВ «ЗТМК» на посаді водія легкового автомобіля. Наказом № 00000000127 від 19.03.2020 його було звільнено з даної посади на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Даний наказ вважає незаконним, адже він є інвалідом війни, а отже має переважне право на залишення на роботі порівняно з іншими працівниками, відповідач не пропонував йому інші місця, хоча такі були. Зазначає, що товариство пропонувало йому виконання робіт, які протипоказані йому за станом здоров`я, даний факт був встановлений під час проведення перевірки ГУ Держпраці у Запорізькій області. Вважає саму зміну істотних умов праці відносно нього незаконною, тому просить визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його з посади водія легкового автомобіля на підставі п.6 ст. 36 КЗпП, поновити його на посаді, стягнути з ТОВ «ЗТМК» середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, в розмірі 33338,00 грн., допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць, також просить суд покласти судові витрати на відповідача. Згідно з відзивом директор ТОВ «ЗТМК» Сивак В.В. просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що транспортні засоби товариства були персонально закріплені за водійським персоналом, а автомобіль, закріплений за [PERSON] виведено з експлуатації. Наказом № 536 від 30.10.2019 у зв`язку з перебуванням автомобіля в аварійному стані та неможливістю його подальшого відновлення позивачу з 02.01.2020 встановлено неповний робочий час тривалістю 1 година на день з оплатою пропорційно відпрацьованому часу, від якого [PERSON] відмовився 30.10.2019. За період з 02.01.2020 по день звільнення позивач знаходився у щорічній відпустці, на лікарняному, на медичному огляді з приводу обстеження щодо встановлення причинного зв`язку захворювання з умовами праці. 19.03.2020 позивача було звільнено у зв`язку із відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, натомість переваги на залишення за роботі встановлені ст. 42 КЗпП України та ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» діють при звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП України, а отже вважає звільнення [PERSON] законним. Крім того, представник відповідача заперечує проти того, що товариство залучало водія [PERSON] до робіт, які протипоказані йому за станом здоров`я, адже результати перевірки були оскаржені в адміністративному порядку. Крім того, у зв`язку із сумнівами у достовірності визнання [PERSON] інвалідом 3-ї групи, законності видачі йому довідок МСЕК товариство звернулося до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення. Відповідно до відповіді на відзив позивач вважає неналежним доказом наказ № 492 від 01.10.2019, адже він особисто з ним не був ознайомлений, крім того, у наказі не йдеться про підстави для розуміння їх, як зміни в організації виробництва і праці. Також позивач наголошував на відсутність законних підстав для видання наказу № 536 від 30.10.2019, адже після пошкодження автомобіля, за яким він був закріплений, звільнилося два місця водія, але йому не пропонувалося закріплення його за цими автомобілями, хоча за показниками МСЕК він міг працювати на тих автомобілях. Також просить суд не приймати в якості доказів ухвалу про відкриття позовного провадження в адміністративній справі, що не містить інформації про предмет доказування. Крім того, просить не приймати до уваги інформацію про відкрите кримінальне провадження, адже він отримав лист начальника слідчого відділу ГУНП в Запорізькій області Дніпровського відділу поліції Заводського відділення поліції про те, що кримінальне провадження щодо нього закрито 10.08.2018 у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідно до заперечень на відповідь на відзив ТОВ «ЗТМК» вказує, що відповідач не був зобов`язаний та не мав підстав ознайомлювати [PERSON] зі змістом наказу № 492 від 01.10.2019, який стосувався господарської діяльності ТОВ «ЗТМК». Вважає висновки позивача про відсутність у ТОВ «ЗТМК» законних підстав видати наказ № 536 від 30.10.2019 «Про встановлення режиму роботу [PERSON] », яким було змінено істотні умови праці [PERSON] та в подальшому звільнено за п.6 ст. 36 КЗпП не обгрунтованими. Переведення [PERSON] на неповний робочий час не носило жодних дискримінаційних чинників та було економічно та законодавчо обгрунтованим. Відповідачем була виконана умова, передбачена ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення [PERSON] не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці з 02.01.2020, від яких позивач відмовився 30.10.2019 при ознайомленні з наказом. Крім того зазначено, що позивачем не вірно здійснено розрахунок виплат працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно із заявою про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.03.2020 (день звільнення) по 09.07.2020 (день винесення рішення по справі) у розмірі 33338,00 грн. Відповідно до заперечень на заяву про збільшення позовних вимог ТОВ «ЗТМК» вважає, що позивачем не вірно здійснено розрахунок виплат працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 33338,00 грн. станом на 09.07.2020. Згідно розрахнку відповідача середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу станом на 09.07.2020 з урахуванням встановленого неповного робочого часу тривалістю 1 година на день (5 годин на тиждень) з виходом на роботу за графіком № 843 (однозмінний при 40 годинному робочому тижні) з оплатою пропорційно відпрацьованому часу склав 3584,92 грн., сума до виплати з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 2885,86 грн., про що надана відповідна довідка бухгалтерії ТОВ «ЗТМК». У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Островерхов С.Г., вимоги позову підтримали у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позовної заяви в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу просив залишити позовну заяву без розгляду. Вислухавши позиції сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з наказом про прийняття на роботу № 467 від 18.11.2010 та трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] був прийнятий в цех № 15 КП «ЗТМК» на посаду водія легкового автомобіля ТОВ «ЗТМК» (а.с.11, 22-26). Згідно з наказом № 1816 від 29.12.2018 та додатком до вказаного наказу, транспортні засоби були закріплені за працівниками АТТ персонально під підпис. За [PERSON] був закріплений ВАЗ-21213, д.н.з. [NUMBER] , про що міститься підпис [PERSON] (а.с.52-55). Згідно з наказом № 492 від 01.10.2019 та додатком до нього, з 01.10.2019 виведено з експлуатації основні засоби, що підлягають списанню та ліквідації, у тому числі автомобіль ВАЗ 21213, д.н.з. [NUMBER] (а.с.49-50). Наказом № 536 від 30.10.2019 у зв`язку із перебуванням автомобіля ВАЗ-21213, д.н.з. [NUMBER] , в аварійному стані та неможливістю його подальшого відновлення [PERSON] встановлено з 02.01.2020 неповний робочий час тривалість 1 година на день (5 годин на тиждень) з оплатою пропорційно відпрацьованому часу. Зазначено, що у разі, якщо працівник не згодний на продовження роботи в нових умовах, договір припинити по п. 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.13). З наказом [PERSON] ознайомлений, під текстом наказу особисто написав, мовою оригіналу «Ознакомлен: с приказом не согласен так, как он представляет изменения условий труда и занижение зароботной платы», проте не постави дату та підпис, про що був складений акт від 31.10.2019 (а.с.51). Наказом № 00000000127 від 19.03.2020 р. [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легковика) 13 Управляння логістики (цех № 13) /13.02 Дільниці автотракторної техніки ТОВ «ЗТМК» на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України відмова працівника від переведення на іншу роботу в іншу місцевість разом з підприємством або у зв`язку із зміною істотних умов праці (а.с.12). Положеннями ст.\~43\~Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За приписами п.6 ч.1 ст.36\~КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Відповідно до ч.ч. 3, 4\~ст. 32 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Про зміну істотних умов праці (системи та розміру оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення чи скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів та найменування посад тощо) працівник має бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці до їх введення. Таке повідомлення доводиться до відома працівника під підпис. Згідно роз`яснень, що містяться в п.10 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 06.11.1992\~ «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» припинення трудового договору за п.6 ст.36\~КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). З огляду на зазначене, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Аналогічний правовий висновок висловлено в Постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 у справі №6-2748цс15. Проаналізувавши Наказ № 536 від 30.10.2019, суд не встановив наявність змін в організації виробництва і праці, адже підставою даного наказу було лише перебування автомобіля ВАЗ-21213, д.н.з. [NUMBER] , в аварійному стані та неможливість його подальшого відновлення. Але, згідно з додатком до наказу № 1816 від 29.12.2018 кількість автотранспорту ТОВ «ЗТМК» станом на 29.12.2018 складала 63 одиниці. З урахуванням додатку до наказу № 492 від 01.10.2019 на цей період після списання та ліквідації мало залишитись 44 основних засобів управління логістики. Посилання представника відповідача на наказ № 1816 від 29.12.2018, а саме на те, що транспортні засоби ТОВ «ЗТМК» були персонально закріплені за водійським персоналом, відповідно, списання та ліквідація транспортного засобу, який був закріплений за позивачем, призвело до зміни в організації виробництва і праці, суд не приймає, адже з урахуванням кількості транспортних засобів та не встановленої кількості водійського складу відповідачем не доведена зміна в організації виробництва і праці. Крім того, як було встановено під час перевірки Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області у період часу з 19.02.2018 по 20.06.2019 [PERSON] неодноразово тимчасово переводили на ішну роботу. Перевіркою були встановлені порушення трудового законодавства з боку ТОВ «ЗТМК» (а.с.17-20). Посилання представника відповідача на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 03.03.2020, якою відкрите загальне позовне провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, Державної служби України з питань праці про визнання протиправними та скасування припису та рішень (а.с.60-61), суд відхиляє, адже на час розгляду справи відсутнє остаточне рішення суду, яким скасовані зазначені приписи ГУ Держпраці у Запорізькій області. Відповідно до відповіді голови комітету Запорізької обласної організації ПМГУ Сєдова В.М. № 137 від 13.09.2019 було розглянуто звернення [PERSON] під час виїзду на підприємство та встановлено, що автомобіль, за яким був закріплений [PERSON] визнаний таким, що не підлягає до експлуатації та не підлягає відновленню. Придбання нового автомобіля визнано недоцільним. Відсутність постійного робочого місця примушує керівництво організовувати труд [PERSON] , надаючи іншу роботу. Перед керівництвом поставлене питання про надання постійного робочого місця у відповідності з кваліфікацією, а за необхідністю та зі згоди [PERSON] , провести перенавчання (а.с.29). Відповдачем не надано дожних доказів про спроби виконання цих приписів. Крім того, з урахуванням змісту зауважень, які зробив позивач під текстом наказу № 536 від 30.10.2019, неможливо вважати встановленим факт його відмови від подальшої роботи, незгода стосувалася лише умов праці та нового розміру заробітної плати, відтак підстави для його звільнення також були відсутні. З урахуванням того, що суду не була доведена наявність змін в організації виробництва і праці, а також те, що істотні умови праці не можливо було зберегти, судом не встановлений факт відмови [PERSON] від подальшої роботи, його звільнення було незаконним, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Статтею 235\~КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Таким чином, оскільки позивач звільнений 19 березня 2020 року, то період вимушеного прогулу становить з 20 березня 2020 року по 09 липня 2020 року (день постановлення рішення суду). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України\~«Про плату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Оскільки звільнення позивача відбулося 19 березня 2020 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за січень та лютий 2020 року. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до наданих ТОВ «ЗТМК» довідок середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] № 11-5/34-07 від 04.05.2020 року та від 07.07.2020, які приймаються судом для розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача становить 377,35 грн. (а.с. 96, 129). Позивачем на спростування вказаних довідок не було надано іншої довідки про середньоденну заробітну плату [PERSON] , а в наданій позивачем довідці про заробітну плату № 30 від 10.04.2020, не зазначені всі необхідні для врахування суми нарахувань та\~виплат для обчислення середньоденної заробітної плати позивача за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100. Враховуючи, що позивач підлягає поновленню на роботі, суд вважає за необхідне застосувати положеннястатті 235\~КЗпП України щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2020 року по 09 липня 2020 року, що становить 28301,25 грн., виходячи із наступного розрахунку: 75 робочих днів (з 20.03.2020 по 09.07.2020, а саме по день постановлення рішення) х 377,35 грн. (середньоденна заробітна плата позивача), при цьому питання вирішення сплати з цієї суми обов`язкових платежів у вигляді податку, зборів та інших обов`язкових платежів є обов`язком сторін при виплаті вказаної суми. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За змістом ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн., від сплати яких позивач був звільнений при пред`явленні позову до суду. Крім того, за приписами ч.3 ст. 133 ЦПК України до судових витрат належать і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Суду надано докази щодо витрат на правничу допомогу [PERSON] в розмірі 3900,00 грн., а саме: ордер серії АА № 026089 на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Островерховим С.Г.; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 371 [PERSON] ; квитанція до прибуткового касового ордера № 09 від 30.06.2020 на суму 3900,00 грн., акт виконаних робіт від 30.06.2020 до договору про надання правової допомоги. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи вимоги ст.ст. 137, 141 ЦПК України, оскільки витрати [PERSON] на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим, пропорційним та виправданим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3900,00 грн.

Outcome: partial