Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого покликаються на те, що з 04.07.1991 року він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . З 17.02.1994 року в цій квартирі зареєстрований відповідач по справі [PERSON] . Співвласниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач) та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на квартиру. Відповідно до Будинкової книги, у даній квартирі зареєстровано 3 осіб, в тому числі і відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] , хоч і зареєстрований за вказаною вище адресою, однак фактично не проживає, що підтверджується Актом № 95 складеним 14.05.2019 представниками КП «Управитель» «Житлово-експлуатаційного об`єднання» Дрогобицької міської ради. Так як, відповідач за вказаною адресою не проживає, в нього виникають проблеми із сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються також на відповідача, а також він позбавлений можливості оформити субсидію, а тому змушений звернутися з даним позовом в суд. Позивач [PERSON] судовому засіданні, позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що [PERSON] не проживає в кв. [ADDRESS] . Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином через сайт «Судова влада України», причини неявки суду невідомі. Згідно правил\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов`язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Конституцією України\~(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до\~Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно практики Європейського суду з прав людини «втручання у\~\~право на\~\~мирне володіння майном є сумісним з\~\~вимогами ст.\~\~1 Першого протоколу, коли воно законне і\~\~не\~\~свавільне (див. рішення у\~\~справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], №\~\~31107/96, п.\~\~58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а\~\~другий пункт визнає, що\~\~держави мають право здійснювати контроль за\~\~користуванням майном шляхом введення в\~\~дію «законів» Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу\~\~зробити висновок про те, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у ньому, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, а також на неухильне поліпшення умов житла (ст.11). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. У силу положень ст.ст.21,\~24,\~41 Конституції України, ст.ст.319,\~358 ЦК\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до вимог\~ст.321 ЦК\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК). Право на судовий захист та його спосіб передбачено\~ст.16 ЦК\~і, зокрема,\~ст.391 цього ж кодексу, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З свідоцтва про право власності на квартиру від 31.07.1995 року виданого Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду, вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві спільної (сумісної) власності належить: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . (а.с. 5) Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~ст.383 ЦК\~та\~ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причини, позивач покликається на\~ст.405 ЦК України, яка передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Слід зазначити, що\~стаття 405 ЦК України\~може бути застосована саме до членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не власників житлового приміщення. Проте, сам по собі факт неправильного посилання позивача на норми матеріального права або відсутність вказівки на таку норму не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідно до правил\~ст.264 ЦПК України\~обов`язком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Виходячи\~\~з\~\~практики Європейського суду\~\~про те, що суди повинні приймати рішення\~\~відповідно до прав людини і мотивація\~\~повинна бути виписана у відповідності\~\~з принципами\~\~верховенства прав людини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право\~\~на користування житловим приміщення слід розглянути як на підставі норм цивільного, так і норм житлового законодавства. Конституція України\~у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),\~\~членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у житлому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили\~\~права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР,\~ст. 405 ЦК України). При цьому принципове значення має розмежування гарантій прав на житло, які надаються громадянам у разі їх тимчасової відсутності, встановлені\~ЦК України\~для осіб права яких охороняються нормами про речові права, і відповідно\~ЖК УРСР\~для громадян, які проживають у державному чи комунальному житловому фонді. Оскільки, право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed