Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог посилається на те, що є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу від 17.06.2005 року, зареєстрованого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Рижковим О.О., зареєстрованого в реєстрі за №1893. Разом з ним за вищевказаною адресою зареєстровані його дружина [PERSON] та її донька [PERSON] з чоловіком [PERSON] . У лютому 2015 року відповідачі переїхали на постійне місце проживання до м.Бахмут Донецької області, з цього моменту вони більше не поверталися, в житловій квартирі не мешкали, їх особистих речей там немає. Про житлову квартиру відповідачі не піклуються, комунальні платежі не сплачують, допомогу на утримання житлової квартири не надають, тим самим втратили всякий зв`язок з даним житлом. Позивач заначає, що на теперішній час в житловій квартирі залишився мешкати він один, оскільки його дружина також виїхала в місто Бахмут з причини розлучення. За житлову квартиру сплачує комунальні платежі, у тому числі за відповідачів, як зареєстрованих в житловій квартирі осіб, а для нього це затратно. Крім того, не може оформити пільги по сплаті комунальних послуг, що ставить його у скрутне матеріальне становище, особливо в опалювальний період. Для зняття відповідачів з реєстрації позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені шляхом надіслання судових повісток про виклик разом з копіями відповідних документів. Беручи до уваги думку позивача, який не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст.ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом\~України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Судом встановлено,\~що \~ [PERSON] \~є власником\~житлового приміщення\~за адресою:\~[ADDRESS] на підставі договору купівлі- продажу від 17.06.2005 року, зареєстрованого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Рижковим О.О., зареєстрованого в реєстрі за №1893, що підтверджено також Витягом №7567332 від 21.06.2005 про реєстрацію права власності на нерухоме майно БТІ м.Дзержинська. Відповідно до довідки про склад сім`ї №7554 від 05.08.2019, виданої Військово-цивільною адміністрацією м.Торецьк Донецької області та довідки №б/н від 25.07.2019 КП «Торецьккомсервіс» відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту від 05.08.2019, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , в лютому 2015 року виїхали на постійне місце проживання до м.Бахмут Донецької області, з цього часу в квартирі не мешкають, не піклуються про неї, комунальні платежі не сплачують. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156\~ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, наділені члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ч.1 ст.\~71, ст.\~72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Згідно з ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону .\~Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав» №5\~від 07.02.2014\~роз`яснено,\~що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України\~однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, проаналізував всі обставини справи, суд доходить висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. В той же час, позивач просить не стягувати з відповідачів понесені ним судові витрати на сплату судового збору, тому суд не вирішує питання щодо їх розподілу.

Outcome: approved