Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача (з врахуванням заяви про виправлення описки) про визнання неправомірною відмову житлової комісії Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки зарахувати [PERSON] на квартирний облік з 12.03.1993 року з врахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку під час служби у Бродівському гарнізоні, яка оформлена протоколом № 2 засідання житлової комісії Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 04.03.2021 року та зобов`язання відповідача врахувати термін перебування [PERSON] на квартирному обліку за попереднім місцем служби у Бродівському гарнізоні і зарахувати його на квартирний облік з 12.03.1993 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він з 1986 по 2011 роки проходив військову службу в Збройних Силах України, а 11.07.2011 року звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я. Згідно протоколу № 7 від 13.09.2004 засідання житлової комісії [INFO] , він та члени його сім`ї в складі трьох осіб зараховані на квартирний облік із збереженням попереднього часу перебування на обліку для отримання житла на загальних підставах з 03.03.1995 року. Однак, згідно протоколу № 11 від 12.03.1993 року засідання житлової комісії військової частини [NUMBER] м.Броди Львівської області, він первинно був зарахований на квартирний облік з 12.03.1993 року. Звернувшись до відповідача з відповідною заявою про перенесення дати зарахування на квартирний облік отримав відмову, яка оформлена протоколом № 2 від 04.03.2021. Вважає таку відмову неправомірною, оскільки при переміщенні по службі військовослужбовці зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами сім`ї та із збереженням попереднього часу перебування на обліку. Відповідач не погодився та скерував до суду відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Не оспорюючи факту перебування позивача на службі у військовій частині [NUMBER] в м.Броди, вважає, що зарахування на квартирний облік з 12.03.1993 року відбулось всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки зі своєю дружиною позивач одружився лише 28.03.1993 року, а його дочка народилась [INFO] , тоді як протокол № 11 від 12.03.1993 року містить інформацію про зарахування зазначених осіб на облік, чого в принципі не могло бути. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 11.05.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.06.2021 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В подальшому, за відповідним клопотанням представника відповідача, суд залучив до участі у справі як третю особу Квартирно-експлуатаційний відділ м.Львові, про що в судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу від 06.09.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Сторони приймали участь в розгляді справи особисто та через своїх представників і мали змогу надавати пояснення та задавати питання. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.09.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні під час виступу з вступним словом позивач та його повноважний представник підтримали заявлені вимоги, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини неявки, а тому, відповідно до ст.223 ЦПК України суд вважає за можливим проводити розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Попередньо, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. У вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач з 1986 року по 2011 рік проходив військову службу в Збройних Силах України та з 03.03.1995 року на загальних підставах перебуває на квартирному обліку. Станом на даний час такий облік ведеться відповідачем. Вказані обставини сторонами не оспорюються та в силу вимог статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно витягу наказу № 82 від 11.07.2011 року (а.с.22-23), позивач звільнений з військової служби в запас за станом здоров`я. Відповідно до витягу з протоколу № 11 в/ч № 22660 від 12.03.1993 року, позивач прийнятий на квартирний облік в загальну чергу з 12.03.1993 року (а.с.8). 11 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про перенесення дати зарахування його на квартирний облік з 03.03.1995 року на 12.03.1993 року (а.с.6), до якої долучив копію вказаного протоколу. Крім того, позивач долучив довідку Луцької КЕЧ від 26.02.1999 року (а.с.7), згідно якої за час проходження служби у в/ч [NUMBER] з грудня 1992 року по травень 1998 року він не забезпечувався житловою площею у м.Броди, а також він долучив довідку в/ч [NUMBER] від 20.11.2019 року (а.с.9), згідно якої у період з 11.03.1993 року по 14.05.1998 року він проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно іншої довідки в/ч А2595 від 06.08.2020 року (а.с.10), позивач проживав за вказаною адресою без реєстрації з 14.09.1992 року по 11.03.1993 року. Відповідно до витягу з протоколу № 2 засідання житлової комісії Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 04.03.2021 року (а.с.18), за результатами розгляду заяви позивача йому відмовлено у перенесенні дати зарахування на квартирний облік. Мотивів цієї відмови у протоколі не вказано. Не погоджуючись з такими аргументами та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен перевірити, чи правомірно діяв відповідач відмовляючи позивачу у зміні дати зарахування на облік та чи не порушує така відмова прав і законних інтересів позивача. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно зі статтею 34 ЖК УРСР такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством. Облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання (стаття 37 ЖК УРСР). Статтею 43 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (далі - Порядок № 1081) (на виконання статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку. Згідно з пунктом 32 Порядку № 1081 черговість надання житла визначається за часом і зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень). В свою чергу, пунктом 30 вказаного Порядку № 1081 встановлено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, отримання військовослужбовцем житлового приміщення безпосередньо залежить від часу перебування на квартирному обліку, а зняття з квартирного обліку може відбуватись виключно з підстав, передбачених законом. Порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб офіцерського складу, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, військовослужбовців-жінок та працівників (невійськовослужбовців) Збройних Сил України на момент зарахування позивача на квартирний облік вперше встановлювався та регулювався Положенням про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 23.12.1992 № 220 (в подальшому з урахуванням внесених змін і доповнень на підставі наказу Міністерства оборони України від 03.02.1995 № 20). Пунктом 2 наказу 03.02.1995 № 20 було встановлено, що у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше ніж з дня набрання чинності цим наказом. Водночас, у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24.06.2004 № 1865-IV «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку. Крім того, згідно пункту 9 розділу VI чинної на даний час Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018, військовослужбовці, які перебували на обліку за попереднім місцем проходження військової служби, на загальних підставах в органах місцевого самоврядування та до набрання чинності цією Інструкцією зараховуються на облік із збереженням попереднього часу перебування на обліку. Таким чином, оскільки позивач первинно був поставлений на облік 12.03.1993 року, суд вважає, що відповідач протиправно відмовив позивачу у перенесенні дати зарахування позивача на квартирний облік чим по суті, порушив його права та законні інтереси. При цьому, суд вважає незастосовним до спірних правовідносин пункт 2 наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 року № 20, оскільки всупереч вимогам статей 38-44 ЖК Української РСР він визначає черговість надання жилих приміщень для військовослужбовців не за часом взяття їх на квартирний облік, а за часом набрання чинності цим наказом. Таке обмеження, з одного боку, порушує право позивача як військовослужбовця і громадянина на житло, передбачене статтею 47 Конституції України, а з іншого призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місяця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого міста служби втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 760/9507/15-ц, від 07 червня 2018 року в справі № 362/4273/17, від 27 вересня 2018 року в справі № 362/4307/17, від 18 березня 2019 року в справі № 285/3566/17, від 04 листопада 2019 року в справі № 362/776/19, від 22 травня 2020 року в справі № 569/13485/17, від 03 червня 2020 року в справі № 552/7474/17. Таким чином, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими та окремо надасть правову оцінку аргументам відповідача про те, що станом на 12.03.1993 року у позивача не було сім`ї у складі трьох осіб. Як уже зазначалось вище, такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством. Крім того, за змістом статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати жилими приміщеннями військовослужбовців незалежно від того, чи мають вони членів сім`ї. Тобто, єдиною правовою підставою для забезпечення військовослужбовця жилим приміщенням є потреба останнього в отриманні такого приміщення. Згідно згаданих вище довідок, які позивач долучав до своєї заяви про перенесення дати зарахування на квартирний облік, у період з грудня 1992 року по травень 1998 року він не забезпечувався житловою площею у м.Броди та з 14.09.1992 року по 14.05.1998 року проживав у гуртожитку військової частини, внаслідок чого, на думку суду вважається таким, що потребує поліпшення житлових умов. Вказаних обставин відповідач, як вбачається, не оспорював, а також він не надав суду доказів, що в позивача відбулось поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла або ж доказів про наявність інших підстав для зняття з квартирного обліку. Відповідач також не осопорював факту проходження позивачем служби у Бродівському гарнізоні станом на 12.03.1993 року. Більше того, поставивши позивача на облік з 03.03.1995 року тим самим було підтверджено потребу останнього у поліпшенні житлових умов, а відтак, незгода відповідача із змістом протоколу № 11 від 12.03.1993 року не могла стати підставою для відмови у перенесенні дати зарахування на квартирний облік. Зрештою, у протоколі № 11 від 12.03.1993 року не вказується про наявність у позивача сім`ї у складі трьох осіб, а лише вказано ім`я дружини - [PERSON] і зовсім нічого не вказано за дочку. Дійсно, суду не було подано доказів про те, коли саме позивач одружився зі своєю дружиною, однак і за змістом частини другої статті 64 ЖК УРСР членами сім`ї наймача могли бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, суд визнає позов обґрунтованим та задовольняє в повному обсязі, уточнивши при цьому, що позивач підлягає зарахуванню на квартирний облік з 12.03.1993 року. У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 908,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказував про будь які інші витрати, пов`язані з розглядом справи, які він очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати представник третьої особи не подавав. Крім того, він не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які третя особа понесла або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved