Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначив, що він є сином [PERSON], яка померла 31 травня 2014 року. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого все належне їй майно заповідала позивачу. Спадщину, яка складається з квартири [ADDRESS], [PERSON] прийняв у встановленому законом порядку та подав відповідну заяву нотаріусу. Однак, постановою Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 04.12.2014 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки квартири було відмовлено у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу. З огляду на викладене, позивач просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла 31 травня 2014 року, на квартиру [ADDRESS]. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, та зазначив, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки після визнання за відповідачем [PERSON] права власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] згідно рішення Заводського раціонного суду міста Миколаєва від 15.12.2006 року, [PERSON] його не зареєстрував. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав часткового та зазначив, що позивач [PERSON] має право на спадкування лише 1/2 частки спірної квартири, яка за життя належала померлій [PERSON] Також представник відповідача зазначив, що спадкова справа №573/2011 після смерті 23 травня 2006 року спадкодавця [PERSON] була заведена та закінчена Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської 06.10.2011 року. За такого, підлягає критичній оцінці долучена до матеріалів спадкової справи заява [PERSON] від 15.04.2011 року про надання згоди на виділення за померлим чоловіком [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS], оскільки вона датована раніше, ніж заведено спадкову справу. Крім того, представником відповідача зазначено, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом лише на 3/4 частки квартири, отже вимога про визнання за [PERSON] права власності на всю квартиру є неналежним способом захисту, оскільки він мав оскаржити постанову нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії. Також, у відповідача наявні сумніви щодо дійсного написання [PERSON] заповіту на імя позивача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію представника відповідача та зазначила, що спадкування має відбуватися згідно норм чинного законодавства України. Представник Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області у судовому засіданні пояснила, що постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 04.12.2014 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на 3/4 часток квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] у звязку із ненаданням оригіналу правовстановлюючого документу. Відповідач [PERSON] проживав разом із спадкодавцем [PERSON] на момент відкриття спадщина та нотаріус не зміг встановити, чи мав він право на частку у спадщині, у звязку з чим, з метою захисту потенційних прав інших спадкоємців, у постанові нотаріуса було зазначено про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину саме на 3/4 частки спірної квартири. Заява [PERSON] від 15.04.2011 року про надання згоди на виділення за померлим чоловіком [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS] була долучена до матеріалів спадкової справи №573/2011 після смерті 23 травня 2006 року спадкодавця [PERSON] у встановленому законом порядку, дата її складання 15.04.2011 року є технічною помилкою. Дослідивши матеріали страви, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно до п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Судом встановлено, що [PERSON] Тапішогли та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.12.1962 року (свідоцтво ІІІ-УР №306930). Свідоцтвом про право власності на житло від 23 січня 1997 року службою приватизації житлового фонду фірми «Аура» було посвідчено право спільної сумісної власності [PERSON] Тапішогли та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з зазначенням про приватизацію вказаної квартири згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно розпорядження від 13 січня 1997 року за номером 16/01, зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.03.1997 року за №19060. Позивач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] Тапішогли та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії VI №538410, виданим 21 вересня 1963 року у місті Миколаєві. Відповідач [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] Тапішогли та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ФП №050343, виданим 23 листопада 2001 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Миколаївського обласного управління юстиції. 23 травня 2006 року [PERSON] Тапішогли помер (свідоцтво про смерть серії І-ФП №034065, видане 24 травня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції; повторне свідоцтво про смерть серії І-ФП №229045, видане 25 вересня 2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції). На момент відкриття спадщини правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України та СК України. Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 УК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у вигляді втрати права на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини (пункт 3.5). Після смерті 23 травня 2006 року спадкодавця [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було заведено спадкову справу №573/2011 року, за даними якої дружина померлого [PERSON] звернулася до нотаріуса 06 жовтня 2011 року з заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, зазначивши про відсутність інших спадкоємців. До вказаної заяви [PERSON] було надано довідку ТОВ «Николаевдомсервис» №1095 від 14 квітня 2011 року, про те, що вона та [PERSON] постійно мешкали та були зареєстровані за адресою: мсто [PERSON], [ADDRESS], починаючи з 09.04.1987 року. За даними вказаної довідки син [PERSON] був знятий з реєстрації 02.03.2007 року як засуджений. Згідно довідки ТОВ «Николаевдомсервис» №1914 від 22 серпня 2016 року, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] в період з 23 листопада 2001 року по 13 червня 2002 року, з 23 січня 2004 року по 02 березня 2007 року, з 22 червня 2012 року до цього часу. На підставі відповідного звернення Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 жовтня 2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON], який помер 23 травня 2006 року, на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. 31 травня 2014 року померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії І-ФП №201941, видане 24 травня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції; повторне свідоцтво про смерть серії І-ФП №208167, видане 14 жовтня 2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції). Згідно нотаріально посвідченого заповіту від 27 жовтня 2011 року, все належне майно, рухоме та нерухоме, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, тобто все те, що буде належати та на що на момент смерті матиме право [PERSON] заповіла своєму синові [PERSON] Зазначений заповіт недійсним у встановленому законом порядку не визнавався. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Після смерті 31 травня 2014 року спадкодавця [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було заведено спадкову справу №509/2014 року, за даними якої син померлої [PERSON] звернувся до нотаріуса 16 жовтня 2014 року з заявою про прийняття спадщини після смерті матері згідно заповіту. Постановою державного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 04.12.2014 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на 3/4 часток квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] у звязку із ненаданням оригіналу правовстановлюючого документу. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.12.2016 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 жовтня 2011 року про право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Тапішогли, який помер 23.05.2006 року, в частині визнання права власності на 1/4 (одну четверту) частку квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Тапішогли, який помер 23.05.2006 року, на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Отже, заява [PERSON] від 15.04.2011 року про надання згоди на виділення за померлим чоловіком [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS], долучена до матеріалів спадкової справи №573/2011 після смерті 23 травня 2006 року спадкодавця [PERSON], у даті складання якої згідно пояснень представника Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області допущено технічну помилку, підлягає оцінці у сукупності з іншими доками. Оригінали спадкових справ були оглянуті у судовому засіданні. Таким чином судом встановлено, що на момент відкриття спадщині після смерті [PERSON], їй належало право власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS], а саме: на 1/2 частку квартири згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 1997 року, виданого на підставі розпорядження від 13 січня 1997 року за номером 16/01, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.03.1997 року за №19060; на 1/4 частку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 06 жовтня 2011 року про право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Тапішогли, який помер 23.05.2006 року. [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв у встановленому законом порядку. Заповіт недійсним не визнавався. З огляну на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання за ним права власності на 3/4 частки квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], яка за життя набула право власності саме на вказану частку квартири у встановленому законом порядку. Оскільки право власності на іншу 1/4 частку спірного обєкту нерухомості згідно рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15.12.2016 року визнано за [PERSON], вимоги щодо визнання права власності на цю частку за позивачем в порядку спадкування смерті матері задоволенню не підлягають. При цьому суд враховує, що згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При подачі позовної заяви [PERSON] було сплачено судовий збір у сумі 800 гривень виходячи із ціни позову. Згідно ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 600 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial