Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання дій протиправними щодо відмови у видачі безкоштовних квитків; стягнення завданої матеріальної шкоди у розмірі 24,78 гривень та моральної шкоди у розмірі 148043,40 гривень. В обґрунтування позову покликається на те, що відповідачами 19 квітня 2019 року йому продано пільгові квитки для проїзду в обидві сторони за напрямком «Львів-Жовква» із знижкою 50% вартості 12,35 гривень та 12,43 гривень, незважаючи на те, що позивач повідомив касирам автостанції, які здійснювали продаж квитків, про наявність у нього права на безкоштовний проїзд на приміських маршрутах транспорту загального користування. Зокрема, п.130 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 року № 176, передбачено, що особи, користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення та отримують квитки на пільговий проїзд. Однак, касирами відмовлено йому, як інваліду 2-ої групи, видати безкоштовні квитки на [ADDRESS] за вказаним напрямком. Маршрут № 151 «Львів-Жовква» є приміським маршрутом. Протиправними діями відповідачів позивачу завдано матеріальну шкоду, яка у сукупності становить 24,78 гривень. Крім цього, позивач внаслідок вказаних дій зазнав страждань та переживань, втратив нормальні життєві відносини та спокій, а тому просить стягнути із кожного з відповідачів моральну шкоду на його користь у розмірі по 74021,70 гривні. Справа поступила до суду 02.05.2019 року. Ухвалою суду від 07.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачами 27 травня 2019 року подано відзиви на позовну заяву. У поданих відзивах вказано, що відповідно до ч.2 ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю або дитину з інвалідністю), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 01 жовтня по 15 травня. Позивач є інвалідом 2-ої групи та придбав квитки на приміський маршрут у період пільгового періоду вартість яких відповідає зазначеним вище вимогам закону. Крім цього, ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» повністю узгоджуються із Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», яким передбачено що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати транспортних послуг та критерії їх надання, а тому посилання позивача на постанови КМУ № 354 від 17.05.1993 року та № 555 від 16.08.1994 року, якими визначалися основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні є безпідставними, оскільки вони є підзаконними нормативно-правовими актами та прийнятті на виконання вимог законів та не повинні їм суперечити. Вважають, що діяли у межах визначених законом, а тому вимога про визнання їх дій протиправними є безпідставною. Крім цього, позивачем жодним чином не доведено наявності діянь, якими б були порушені права позивача, вини особи, яка заподіяла шкоду та наявності наслідків у вигляді моральної шкоди, яка була б спричинена винним діянням порушника. Тому підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди також відсутні. 30 травня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить залишити подані відповідачами відзиви без розгляду, оскільки так подані із порушенням встановленого ухвалою суду строку. Ухвалою суду від 05 червня 2019 року, яка занесена у протокол судового засідання до участі у справі залучено третю особу ТзОВ «Гал-Всесвіт». Третьою особою 07 червня 2019 року подано пояснення щодо позову. Вважає позов безпідставним, оскільки продаж позивачу, який є інвалідом 2-ої групи, пільгових квитків у період з 01 жовтня по 15 травня з 50% знижкою на приміський маршрут відповідає вимогам ч.2 ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Крім цього, вимоги про стягнення моральної шкоди із відповідачів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності, яка б давала підстави для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи наведене просить відмовити у задоволенні позову повністю. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. При цьому, 29.05.2019 року на адресу суду поступила заява позивача про розгляд справи у його відсутності на підставі наявних матеріалів справи. Відповідачі в\~судове засідання\~повторно не\~з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Скерували на адресу суду відзиви на позовну заяву. Представник третьої особи ТзОВ «Гал-Всесвіт» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Крім цього, як вбачається із повідомлень про вручення поштового відправлення (а.с.11, 12) відповідачі отримали ухвалу про відкриття провадження та прийняття до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження разом із копією позову та додатками 15 травня 2019 року, а тому клопотання позивача про залишення без розгляду поданих відповідачами 27.05.2019 року відзивів задоволенню не підлягає, оскільки такі подані у визначений ухвалою суду строк. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 03.07.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши зібрані у справі докази, давши оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних відстав. Судом встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , яке діє довічно, позивач [PERSON] являється інвалідом 2-ої групи (загальне захворювання) (а.с.3). Частиною 2 ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю або дитину з інвалідністю), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 01 жовтня по 15 травня. Відповідно до п.130 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів україни від 18 лютого 1997 року № 176, особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. З представленої позивачем копії чеку № 326571 на рейс 1530 «Львів2 Жовква» та копії чеку № 667441 рейс 2005 «Жовква-Львів2» (а.с.3), вбачається, що [PERSON] оплачено 50% вартості проїзду у розмірі 12,35 гривень та 12,43 гривень, як інвалідом 2-ої групи, що свідчить про дотримання вимог законодавства щодо пільгового проїзду інвалідів на внутрішніх лініях автомобільного транспорту у визначений законом період. Судом встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України № 354 від 17.05.1993 року та № 555 від 16.08.1994 року, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, прийнято на виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», оскільки в редакції закону на час їх прийняття були відсутні норми, які передбачали наявність пільг для інвалідів у сфері транспорту, в тому числі і щодо пільгового проїзду. Однак,\~статтею 19\~Закону України\~«Про державні\~соціальні стандарти\~та державні\~соціальні гарантії»\~встановлено,\~виключно законами\~України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Тому норми ст.38-1 «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» за своєю юридичною силою є вищими законодавчими актами та підлягають застосуванню у спірних правовідносинах. У зв`язка з цим, вимога про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка складається з оплачених позивачем квитків за відповідними напрямками не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідачами здійснено продаж квитків позивачу на маршрут приміського сполучення у відповідності до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Відтак, заявлена позивачем вимога про стягнення матеріальної шкоди є безпідставною. Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина 1 ст.1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов`язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою. Судом встановлено, що жодних прав позивача порушено не було, оскільки відповідачі діяли у спосіб, визначений законом та на підставі нормативно-правових актів, які регулюють відносини щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, доказів щодо протиправності дій відповідачів, внаслідок яких позивач зазнав душевних страждань та переживань, позивачем не представлено та судом не здобуто, а тому вимога про стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 74021,70 гривень з кожного відповідача задоволенню не підлягає. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed