Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати заяву відповідача на ім`я Президента України [PERSON] від 29.01.2020 про вчинення кримінального правопорушення з інформацією щодо його протиправних дій, як начальника Управління ДСНС України у Кіровоградській області такою, що містить недостовірну інформацію про його дії, як начальника Управління ДСНС України у Кіровоградській області та такою, що порушує його особисте немайнове право на честь, гідність та недоторканість ділової репутації. Зобов`язати відповідача направити на ім`я Президента України [PERSON] заяву із спростуванням інформації щодо його протиправних дій, як начальника Управління ДСНС України у Кіровоградській області, зазначеної в листі ім`я Президента України [PERSON] від 29.01.2020. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн., завдану майнову шкоду (збитки) в сумі 2 939,88 грн. та судові витрати по справі. Позов обґрунтовує тим, що він з червня 2015 року і по теперішній час перебуває на посаді начальника Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Кіровоградській області. У підпорядкованому йому Управлінні раніше проходив службу відповідач по справі - [PERSON] , який був звільнений зі служби цивільного захисту за систематичне невиконання умов контракту. Підставою для звільнення відповідача стало систематичне невиконання ним умов контракту про проходження служби цивільного захисту, що стало наслідком неодноразового порушення відповідачем протягом 2018-2019 років службової дисципліни та притягненням останнього до дисциплінарної відповідальності за наказами Управління. Правомірність звільнення відповідача зі служби цивільного захисту у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту було підтверджено рішенням суду в адміністративній справі № 340/448/19. Намагаючись у будь який спосіб уникнути відповідальності за вчинені дисциплінарні проступки та з метою дискредитації Управління в очах керівництва служби цивільного захисту та вищих осіб держави відповідач обрав тактику систематичного направлення до різних установ, контролюючих організацій та посадових осіб органів державної влади як від себе особисто, так і від імені своїх родичів, знайомих та друзів скарг, заяв і звернень наклепницького характеру, в яких надавав спотворену та викривлену інформацію про управлінську діяльність керівного складу Управління, причетність працівників Управління нібито до протиправних дій та корупційних проявів, тим самим намагаючись очорнити діяльність Управління в цілому та його керівників безпосередньо. Так, протягом 2018-2020 років відповідачем, його родичами та знайомими, знову ж таки з ініціативи та на прохання відповідача, до різних державних органів, їх посадових осіб, установ та організації було направлено 15 скарг та звернень, у яких відповідач та його оточення стверджують про нібито упереджене ставлення до нього зі сторони керівництва Управління, намагання принизити його, за надуманих причин звільнити його зі служби. Метою направлення і подання таких скарг та звернень є спроби відповідача створити доказову базу про нібито його утиски на службі та незаконне звільнення, використання вказаних звернень як доказу про нібито протиправні дії керівництва Управління у адміністративній справі про звільнення його зі служби цивільного захисту. Скарги та звернення відповідача щодо нібито його утисків зі сторони керівників Управління, у яких спочатку, значення «керівники» подавалось в своїй більшості у знеособленому форматі, поступово перейшли в категорію пасквілів та відвертого звинувачення його (позивача) особисто у протиправних діях, корупційних проявах, розповсюдження про мене неправдивої та наклепницької інформації, як про керівника Управління та як про людину і громадянина, шляхом звернень до вищих осіб держави з вимогами вжиття до мене заходів реагування як до особи, яка нібито є злочинцем та корупціонером, чим було порушено його (позивача) честь і гідність, ділову репутацію, як керівника державного органу та як людини і громадянина, і завдало моральної шкоди. Так, відповідачем було підготовлено та направлено на ім`я Президента України [PERSON] заяву від 29.01.2020 (копія заяви спрямована також Генеральному прокурору України), у якій відповідач, серед інших відомостей наклепницького характеру щодо співробітників Управління та підпорядкованих йому підрозділів, безпосередньо щодо нього (позивача) розповсюджує недостовірну інформацію та стверджує про таке: -« [PERSON] належить до представників старої владної системи, що будувалась саме при його участі, перебуваючи останні 14 років на керівних посадах в Управлінні, через тіньові схеми побудував власний бізнес, до чого суто формально залучались його родичі та бізнес партнери; -«Виходячи з цих земельних рішень він ( [PERSON] ) володіє магазинами «Мініма», автомийкою на розі вулиць Академіка Тамма та Волкова, рестораном на розі вулиць Вокзальна і Габдрахманова...»; -«Стиль життя та реальні статки [PERSON] та його родини свідчать, що перебуваючи весь час на державній службі, він використовував владу та службове становище для незаконного збагачення шляхом створення власного бізнесу, який переоформив на своїх родичів; -«Пріоритет для отримання житла мають наближені до [PERSON] та керівництва ДСНС люди. ... [PERSON] отримав зауваження від Голови ДСНС при здачі в експлуатацію 6 ДПРЧ за те, що багатодітній сім`ї учасника АТО було надано одну кімнату, тоді як менші сім`ї отримали більші квартири»; -«Яскравим прикладом цих зловживань [PERSON] є призначення свого родича [PERSON] , після виходу його на пенсію з керівної посади в 29 ДПРЧ смт. Олександрівка, на цивільну посаду у цьому ж підрозділі. Для цього його фіктивно призначили на посаду в м. Кропивницький, а потім документально відрядили в частину за місцем його постійного проживання. Лише після викриття цих незаконних дій його одразу звільнили»; -«Зловживаючи владою [PERSON] і його перший заступник [PERSON] змушували підлеглих брати участь у фальсифікації і фабрикуванні щодо мене матеріалів». Наведена пряма мова відповідача подається у заяві на ім`я Президента України не як припущення, не як особиста думка особи або її оціночні судження про події чи оцінку його діяльності як посадової особи, а подається відповідачем як фактичне твердження, як констатація певного факту, як обставина об`єктивної реальності, що має на меті утвердити у свідомості осіб, на яких спрямована дана інформація, про нібито його причетність до протизаконних дій, тіньових схем, корупційних діянь, що є повністю недостовірною інформацією, яка свідомо розповсюджується та поширюється відповідачем шляхом численних звернень до вищих посадових осіб держави з метою формування у них та громадськості відображення його морально-етичного портрета у виключно негативному світлі, що вказує на протиправне порушення відповідачем його особистого немайнового права на честь, гідність як людини і громадянина та ділової репутації як посадової особи органу державної влади, що завдало йому моральної шкоди. Наведені твердження відповідача неодноразово викладались у його попередніх заявах та зверненнях, на які, після неодноразових перевірок компетентними органами та посадовими особами, відповідачу надавались відповіді щодо перевірок його майна, матеріального стану родини, обставин, на які посилався відповідач на підтвердження нібито протиправних дій, які за наслідками неодноразових перевірок не знайшли свого жодного підтвердження та спростовувались матеріалами проведених перевірок. Вказане свідчить про цілеспрямовані дії відповідача по його дискредитації як керівника органу державної влади, порушення прав на честь та гідність як людини і громадянина, поширенню серед колег, керівників та вищих посадових осіб держави недостовірної інформації про нього як людину і громадянина та членів родини, ототожнення його з особою, яка здійснює протиправну діяльність, що призвело до настання для нього негативних наслідків у вигляді погіршення здоров`я, необхідності звернення до лікарською допомогою, порушення честі, гідності та ділової репутації. У зв`язку з протиправними діями відповідача у нього виникли напружені відносини з колегами по роботі, доводилося надавати пояснення вищому керівництву щодо подій та обставин у яких його голослівно звинувачував відповідач, докладати значних зусиль для доведення своєї непричетності до дій, які йому приписував відповідач, що призвело до погіршення стану мого здоров`я (гіпертонічного кризу, підвищення тиску, головокружіння, слабкості, знервованості, емоційного і психологічного виснаження) та мало наслідком звернення за лікарською допомогою, що підтверджується виписками з медичної картки. Після неодноразових службових перевірок та проведення слідчих дій (допиту), які здійснювались у межах кримінального провадження № 42020120000000041, відкритого за зверненням відповідача щодо нібито його незаконного збагачення, корупційних та протиправних дій, 15.04.2020 року у нього стався гіпертонічний криз, почались головні болі, нервово-психологічне перенапруження, у зв`язку із чим було поставлено діагноз: гіпертонічна хвороба II стадія, ступінь 2, ризик 2, гіпертонічний криз. Під час повторного огляду лікарем 24.04.2020 року прояви хвороби посилились, а тому його було направлено для подальшого лікування до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Кіровоградській області», де він проходив лікування до 04.05.2020 року. Під час проходження лікування на медикаменти та медичне обслуговування ним було витрачено кошти в сумі 2 938,88 грн., що завдало йому крім моральної ще й майнову шкоду. Зазначає, що відповідач цілеспрямовано, системно та умисно вчиняє протиправні дії на порушення його честі, гідності та ділової репутації, завдання моральної шкоди, що вимушує його звернутись за судовим захистом моєї честі, гідності та ділової репутації, які згідно з Конституцією України є найвищою соціальною цінністю. Вважає, що у зверненні на ім`я Президента України від 29.01.2020 року, який не є правоохоронним органом, із заявою про вчинення ним кримінального правопорушення відповідач поширив та виклав щодо нього неправдиві відомості про його нібито причетність до протизаконних дій, тіньових схем, корупційних діянь, що не відповідає дійсності та порушує його право на честь, гідність та ділову репутацію. Зміст зазначеного звернення відповідача свідчить про те, що негативна інформація щодо нього була доведена до відома Президента України з метою формування негативної думки у керівника держави та вищих посадових осіб держави щодо його професійної діяльності та як про особу людини і громадянина, а не з метою ініціювання проведення передбачених законодавством перевірок, оскільки Президент України не є правоохоронним органом і не уповноважений на здійснення перевірок дотримання законності чи порушення службової діяльності у державних органах. Розмір моральної шкоди позивач цінив в сумі 70 000,00 грн. та посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 20.08.2020 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 12.10.2020 року відповідачем подано відзив на позов. 09.11.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив. Ухвалою суду від 16.12.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на викладені у відзиві обставини, просила в позові відмовити. Зазначила, що відповідач має право на звернення, його звернення не потягнуло для позивача жодних негативних наслідків, розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із роз`ясненнями, які наведені в пункті 4 Рішення Конституційного Суду № 2-рп/2012 від 20.01.2012 щодо статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ратифіковано указом від 19.10.1973 № 2148 Президії Верховної Ради УРСР «Про ратифікацію Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права та Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права»), яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). З огляду на те, що Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, така конвенція є частиною внутрішнього законодавства України. Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Судом встановлено, що позивач з червня 2015 року і по теперішній час перебуває на посаді начальника Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Кіровоградській області,є публічною особою та відіграє певну роль у суспільно-політичному житті територіальної громади міста, у зв`язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнавати гострої та сильної громадської критики (ображаючими, шокуючими чи викликаючи стурбованість висловами), в т.ч. і шляхом публічного громадського обговорення незалежно від того чи це обговорення відбувалось під час політичних дебатів у засобах масової інформації, чи під час громадського зібрання (мітингу), чи то в кулуарах чи на сторінках Інтернет видань тощо. У Резолюції 1165 (1998) парламентської асамблеї Ради Європи зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Згідно з ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я, (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Положеннями ст. 277 ЦК України і норм ЦПК України визначено обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно з ч.1 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з п. 15 вказаної постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи використання інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було направлено на ім`я Президента України [PERSON] заяву від 29.01.2020 (копія заяви спрямована також Генеральному прокурору України), у якій він зазначає: -« [PERSON] належить до представників старої владної системи, що будувалась саме при його участі, перебуваючи останні 14 років на керівних посадах в Управлінні, через тіньові схеми побудував власний бізнес, до чого суто формально залучались його родичі та бізнес партнери; -«Виходячи з цих земельних рішень він ( [PERSON] ) володіє магазинами «Мініма», автомийкою на розі вулиць Академіка Тамма та Волкова, рестораном на розі вулиць Вокзальна і Габдрахманова...»; -«Стиль життя та реальні статки [PERSON] та його родини свідчать, що перебуваючи весь час на державній службі, він використовував владу та службове становище для незаконного збагачення шляхом створення власного бізнесу, який переоформив на своїх родичів; -«Пріоритет для отримання житла мають наближені до [PERSON] та керівництва ДСНС люди. ... [PERSON] отримав зауваження від Голови ДСНС при здачі в експлуатацію 6 ДПРЧ за те, що багатодітній сім`ї учасника АТО було надано одну кімнату, тоді як менші сім`ї отримали більші квартири»; -«Яскравим прикладом цих зловживань [PERSON] є призначення свого родича [PERSON] , після виходу його на пенсію з керівної посади в 29 ДПРЧ смт. Олександрівка, на цивільну посаду у цьому ж підрозділі. Для цього його фіктивно призначили на посаду в м. Кропивницький, а потім документально відрядили в частину за місцем його постійного проживання. Лише після викриття цих незаконних дій його одразу звільнили»; -«Зловживаючи владою [PERSON] і його перший заступник [PERSON] змушували підлеглих брати участь у фальсифікації і фабрикуванні щодо мене матеріалів». Як зазначає відповідач підставою для його звернення до Президента України, як до гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, послугувала систематична бездіяльність правоохоронних органів щодо неправомірних дій посадових осіб УДСНС щодо нього та членів його сім`ї, ненаданням відповідей на його звернення, погрози на його адресу з боку службовців ДСНС в Кіровоградській області, незаконність його звільнення, зняття з черги на житло та інше. 19.10.2009 року Конституційний Суд України прийняв рішення у справі № 26-рп/2009 у якому зазначив, що приписам статті 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. За статтями 22, 64 Основного Закону України це право гарантується і не може бути обмежене. Судом встановлено, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань у м. Миколаїв у межах кримінального провадження № 42020120000000041 проводилась досудове розслідування за фактами, викладеними у заяві [PERSON] від 29.01.2020 року. За результатами проведеної перевірки слідчим у кримінальному провадженні № 42020120000000041 винесено постанову від 08.05.2020 року про закриття кримінального провадження за відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. У своєму рішенні від 10.04.2003 року у справі № 8-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив те, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо. З урахуванням наведених норм матеріального права, змісту звернення відповідача, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що відомості зазначені відповідачем у зверненні до Президента України є поширенням про позивача інформації, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Обставини, викладені у заяві є його власними судженнями та оцінкою, які ґрунтуються на особистих трактуваннях отриманої інформації з різних джерел, про що він безпосередньо зазначає у заяві. Така оцінка є вираженням його суб`єктивної думки, тобто є не твердженням, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації, право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації його конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань, яке було реалізоване відповідачем у зверненні до Президента України та Генерального прокурора, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. В зв`язку з тим, що вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди є похідними від вирішення вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд відмовляє і в задоволенні вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить витрати по сплаті судового збору по даній справі за рахунок держави.

Outcome: dismissed