Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання недійсним рішення [PERSON] міської ради, визнання недійсною приватизації земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відновлення меж земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який він уточнив, вказавши у уточненому позові, що 30.08.2014 року він, [PERSON], був прийнятий в члени садівничого товариства «Граніт» і має у користуванні земельну ділянку № 446. Раніш, з 1964 року по 30.08.2014 року земельна ділянка № 446 площею 4,9 га була в користуванні його батька, [PERSON], третьої особи по справі. При вступі в члени СТ «Граніт» та візуальному огляді земельної ділянки 30.08.2014 року (день, коли він дізнався про порушене право), ним візуально був виявлений самозахват його земельної ділянки з боку сусіда, [PERSON] у вигляді збільшення його земельної ділянки № 445 за рахунок його ділянки та захвату пішохідної доріжки з вхідною металевою хвірткою. Від батька він дізнався, що на початку 2008 року членами садівничого товариства було прийняте рішення про приватизацію земельних ділянок. Згідно правилам отримання кадастрового номера ділянки необхідною умовою є узгодження границь земельних ділянок між членами садівничого товариства. Узгодження повинно було бути проведено по фактичному користуванню земельними ділянками. До батька позивача звернувся [PERSON], на той час власник земельної ділянки № 445, з проханням узгодити межі земельної ділянки для індивідуальної приватизації землі. Однак, його батько відмовився узгоджувати межі ділянки через існування непорозумінь. На думку позивача, [PERSON], маючи намір продати земельну ділянку № 445 теперішньому власнику [PERSON] не отримавши згоди батька позивача, можливо самостійно або за допомогою невстановлених осіб підробив його підпис в [PERSON] узгодження меж землекористування земельної ділянки № 445. Підробка підпису виявлена спеціалістом-криміналістом [PERSON] в почеркознавському дослідженні № 192 від 21.11.2014р. В подальшому на підставі підробленого акту узгодження меж землекористування [PERSON] здійснив, на думку позивача, незаконну приватизацію земельної ділянки № 445 та продав ділянку теперішньому власнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1631 від 18.10.2012р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] На думку позивача стежка ділянки № 446 включена у склад земельної ділянки № 445, внаслідок чого появилася межа з земельною ділянкою № 419, тоді як у відповідності з фактичним користуванням, земельна ділянка № 445 має межу лише з ділянками № 446, 420 та № 444. Сусід [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а саме демонтовані його стовпчики, захоплена хвіртка, на території його пішохідної стежки встановлений паркан сусіда. Батько позивача попереджував [PERSON] про існування суперечок щодо користування земельними ділянками. Між тим, договір був укладений, а [PERSON] використовує ділянку для будівлі приміщень. Позивач просить суд визнати недійсним рішення № 25 від 23.12.2009р. [PERSON] міської ради «Про передачу земельної ділянки № 445 (кадастровий номер 2310100000:04:018:0191) у власність [PERSON]»; Визнати недійсним державний акт на право власності серія ЯИ № 580424 на земельну ділянку (кадастровий номер 2310100000:04:018:0191), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 011028801235 від 01.09.2010р.; Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 45 (кадастровий номер 2310100000:04:018:0191), зареєстрований під № 1631 від 18.10.2012р., посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON]; Відновити стан земельної ділянки № 446, яке існувало до порушення прав та привести меже земельних ділянок № 446, 445 у первісний стан згідно плану СТ «Гранит» та даних земельно-кадастрової документації; Усунути перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою № 446 з боку власника земельної ділянки № 445 [PERSON] шляхом демонтажу шлаконаливного паркану з металевими конструкціями та надання [PERSON] вільного доступу до металевої хвіртки; Зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні територією земельної ділянки № 446; Стягнути з відповідача судові розходи по справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову (т.1 а.с.93), в яких вказав, що земельна ділянка № 445 в СТ «Гранит» була приватизована в 2010 році, заперечень з боку власника ділянки № 446 батька позивача, [PERSON], не висувалося. З часу приватизації пройшло більше пяти років. Після придбання земельної ділянки вони встановили новий паркан з сітки «рабиця» замість старого, заперечень не було. Акт узгодження меж земельних ділянок був підписаний усіма сторонами в присутності голови СТ «Граніт» [PERSON] В позові просять відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечують, надавши суду письмові заперечення (т.2 а.с.215-2016), в яких вказали, що [PERSON] не мав жодних правових відносин з позивачем по справі, спільних меж земельних ділянок не мав, вважає предявлену заяву безпідставною. Крім того, приватизація ділянки № 445 була проведена у 2010 році, а рішення про приватизацію земельних ділянок було прийняте на засіданні СТ «Граніт» у 2008 році і у серпні 2008 році в СТ було проведено обмір земельних ділянок спеціалізованою організацією. До моменту продажу земельної ділянки у 2012 році ніяких претензій з боку власника ділянки № 446 не висувалося. Звернулися до суду із заявою про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.214). Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] проти позову заперечує, надавши суду письмові заперечення (т.2 а.с.208-210), в яких вказала, що позивачем не дотриманий позовний строк звернення до суду, оскільки оскаржуване ним рішення прийнято 23.12.2009 року. Позивач не зазначив жодних поважних причин пропуску строку позовної давності. Виходячи з близьких сімейних стосунків, позивач та його батько знали про дії щодо оформлення права власності з боку відповідачів та мали можливість оскаржити дії щодо приватизації починаючи із 2009 року по 2012 рік, чого зроблено не було (час коли батько позивача все ще був членом садового товариства «Граніт»). Крім того, оскільки у зазначений період позивач не був членом СТ «Граніт», право землекористування у позивача виникло тільки із 30.08.2014р., тобто вже після виникнення права володіння у відповідача [PERSON], а згодом і у [PERSON], тому права позивача жодним чином не були порушені при винесенні спірного рішення [PERSON] міської ради. Звернулися до суду із заявою про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.206-207). Третя особа по справі приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечує, направив заяву про розгляд справи в його відсутність. Третя особа [PERSON] позов визнав, направив заяву до суду про визнання позову. Представник третьої особи управління Держземагенства у Запорізькій області [PERSON] поклався на розсуд суду, надав суду письмові пояснення (т.1 а.с.169-172). Представник третьої особи СТ «Граніт» у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день і час судового засідання повідомлявся у встановлений законом спосіб. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку сторін та їх представників, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ч. 1 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Судом встановлено, що 30.08.2014 року позивач [PERSON] був прийнятий в члени садівничого товариства «Граніт» і має у користуванні земельну ділянку № 446. При вступі в члени СТ «Граніт» та візуальному огляді земельної ділянки 30.08.2014 року (день, коли він дізнався про порушене право), ним візуально був виявлений самозахват його земельної ділянки з боку сусіда, [PERSON] у вигляді збільшення його земельної ділянки № 445 за рахунок його ділянки та захвату пішохідної доріжки з вхідною металевою хвірткою. Раніш, з 1964 року по 30.08.2014 року земельна ділянка № 446 площею 4,9 га була в користуванні його батька, [PERSON], третьої особи по справі. Як встановлено з матеріалів справи, рішення про приватизацію земельних ділянок було прийняте на засіданні СТ «Граніт» у 2008 році. З матеріалів технічної документації із землеустрою вбачається, що 08.11.2009 року відповідач [PERSON] (ділянка № 445) і третя особа по справі [PERSON] (ділянка № 446) звернулися до [PERSON] міської ради із заявами про оформлення та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку в СТ «Граніт». Рішенням [PERSON] міської ради від 09.12.2009р. № 31 був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів [PERSON], що посвідчують право на земельні ділянки, яким при виникненні спірних питань по землекористуванню підготовка технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки припиняється до їх усунення (т.2 а.с.74). Рішенням [PERSON] міської ради від 23.06.2010р. № 36 був наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів [PERSON], що посвідчують право на земельні ділянки, яким при виникненні спірних питань по землекористуванню підготовка технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки припиняється до їх усунення. Вказана документація була розроблена ДП «[PERSON] науково-дослідний та проектний інститут землеустрою і обидва пакети документів були узгоджені співвласниками ділянок № 445 та № 446. Рішенням [PERSON] міської ради від 23.12.2009р. № 25 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян (т.1 а.с.15) і саме з цього моменту сторони конфлікту мали право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права. Батько позивача [PERSON] був обізнаний, що СТ «Граніт» провадить дії щодо поквартальної приватизації членами товариства, оскільки приватизація провадилась колективно та у акті погодження меж стоїть його підпис. Виходячи із близьких сімейних стосунків, позивач та його батько знали про дії щодо оформлення права власності з боку відповідачів та мали можливість оскаржити дії щодо приватизації починаючи з 2009 року по 2012 рік (час коли батько позивача був членом СТ), чого зроблено не було. Що стосується підробки підпису [PERSON] в акті узгодження меж землекористування земельної ділянки № 445, суд відносить до такого твердження критично, оскільки висновок спеціаліста-криміналіста [PERSON] в почеркознавському дослідженні № 192 від 21.11.2014р. не можна вважати належним доказом у справі, оскільки він доданий як доказ поза межами судового розгляду, а від призначення судової почеркознавської експертизи позивач та його представник відмовилися. Крім того, право землекористування у [PERSON] виникло тільки 30.08.2014р. і в тих межах, в яких він його отримав вже після того як став членом СТ «Граніт», оскільки встановлення меж між земельними ділянками та виникнення права власності у суміжного користувача [PERSON] а згодом [PERSON] виникло раніше, ніж позивач став користувачем ділянки № 446. Тому, право оскарження рішення [PERSON] міської ради № 25 від 23.12.2009р. та визнання державного акту на землю серії ЯИ № 580424, зареєстрованого за № 011028801235 від 01.09.2010р. мав попередній користувач земельної ділянки № 446, а саме [PERSON] і в межах строку позовної давності, починаючи із 2009 року по 2012 рік. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно положень ч. ч. З, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Такі заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності під час розгляду справи подані представниками [PERSON] міської ради (т.2 а.с.206-207) та [PERSON] (т.2 а.с.214). При цьому позивачем поважних причин пропуску строків позовної давності не наведено та належними доказами не підтверджено. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовну заяву по даній справі було подано після спливу загального трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. Також слід зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції,виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed