Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору укладеним та стягнення заборгованості, покликаючись на те, що відповідач є власником нежитлових приміщень загальною площею 233,2 кв.м, за адресою [ADDRESS]. 28.11.2013 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» надіслало на адресу відповідача лист з пропозицією укласти договір на теплопостачання нежитлового приміщення, з переліком необхідних для цього документів, а 18.02.2014 року відповідачу надіслано примірник договору. Однак [PERSON] не надав необхідних документів, не підписав договір. Зазначає, що станом на 15.04.2015 року у відповідача перед позивачем існує заборгованість за спожиту теплоенергію в сумі 58820,55 грн. Просить суд визнати Договір №1627/Г про постачання теплової енергії в гарячій воді між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та [PERSON] укладеним з 14.02.2014 року; стягнути з [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» 58 820,55 грн. вартості фактично спожитої теплової енергії без достатніх підстав та суму сплаченого судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Просить позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності належним чином повідомленого відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень загальною площею 233,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 06.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 1341 (а.с.8). Згідно Договору №1418/Г укладеного між ЛКП «Снопківське» та ЛМКП «Львівтеплоенерго», теплову енергію в гарячій воді до приміщень за адресою [ADDRESS], постачає ЛМКП «Львівтеплоенерго». Всі приміщення, що знаходяться за вказаною адресою входять до загально будинкової системи опалення. Відповідно до акту від 28.04.2011 року (а.с.22) неможливо від'єднати нежитлове приміщення від загально будинкової системи опалення без пошкодження її цілісності. Позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією укласти договір на теплопостачання нежитлового приміщення, надсилав примірник договору, що підтверджується листами, зокрема: від 28.11.2013 року №25/1-1165, від 18.02.2014 року №25/1-235 (а.с.9, 11). Розрахунками вартості теплової енергії, спожитої приміщеннями ФОП [PERSON] (а.с.24) визначено суму заборгованості в розмірі 58820,55 грн. Відповідно до ст.26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникає у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз Закону дає підстави зробити висновок про те, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Пунктом 2 частини 1 статті 208 ЦК України передбачено, що правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст.642-643 ЦК України. Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст.6,627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, вибір контрагентів та погодження умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч.1 ст.19 Закону передбачає, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20,21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч.3 ст.20 Закону передбачено обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України та ст.ст.19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача, а відмова останнього від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Суд приймає до уваги представлений представником позивача розрахунок вартості теплової енергії, спожитої приміщеннями ФОП [PERSON] (а.с.24) в розмірі 58820,55 грн. Таким чином, оскільки відповідачем не проводиться оплата за теплову енергію, приходжу до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved