Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, який в послідуючому було ним збільшено, про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору від 07.08.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до договору погашення заборгованості по кредитному ліміту здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості, шляхом внесення коштів на картку позичальником. В порушення умов договору відповідач свої зобов'язання виконав частково, в зв'язку з чим судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми № 2-н-1041/2010 від 07.07.2010 року з відповідача було стягнуто на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість в розмірі 26278,89 грн., з них: заборгованість за кредитом - 19961,16 грн., заборгованість по сплаті процентів - 4390,55 грн., заборгованість по комісії - 199,61 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1227,57 грн. До цього часу зазначена кредитна заборгованість не сплачена, тому щомісяця нараховуються відсотки, передбачені умовами кредитного договору - до повного погашення кредиту. За період з 31.12.2009 року (з моменту звернення позивача до суду з заявою про видачу судового наказу) по 31.03.2014 року були нараховані відсотки за користування кредитними коштами в сумі 25799,80 грн. та комісія за користування кредитом в сумі 6335,57 грн., а всього 32135,37 грн., які позивач просить стягнути на свою користь, а також судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та пояснив, що окрім заяви на відкриття рахунку та отримання картки з кредитним лімітом, яка вказує лише про наміри укладення кредитного договору та не являється самим кредитним договором, будь-яких інших договорів відповідач не підписував, тобто кредитний договір в той формі, на яку посилається позивач, відповідно до ст. 1055 ЦК України є нікчемним, а тому у позивача не настало право вимоги за кредитним договором, в тому числі й на проценти. Також зазначив, що, незважаючи на те, що договір є нікчемним, звернувшись з заявою про видачу судового наказу та стягнувши достроково всю суму наданого кредиту, банк фактично односторонньо в судовому порядку розірвав укладений з відповідачем договір, строк виконання якого повинен був настати лише при настанні строку, який відповідає закінченню дії картки, а саме в серпні 2010 року, а тому нарахування процентів за користування кредитом є безпідставним. Також наголосив на тому, що зазначений договір діяв протягом строку дії картки, тобто до кінця серпня 2010 року, а тому позивач пропустив строк позовної давності, наслідки пропуску якого просив застосувати. Відповідач в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованою Верховною радою України 17.07.1997 р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. В судовому засіданні встановлено, що 07.08.2008 року між Закритим Акціонерним Товариством Комерційний банк «ПриватБанк», яке в подальшому на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було перейменовано на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, який складається з заяви позичальника разом з Пам'яткою клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку. Згідно умов договору відповідач отримав кредит в розмірі 20000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості шляхом внесення коштів на карту. Із заяви про отримання платіжної картки від 07.08.2008 року, підписаної відповідачем, вбачається, що останній ознайомлений і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому виді, а також згоден з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Отже, виходячи з презумпції правомірності правочину згідно ст. 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, зазначений кредитний договір укладений з додержанням вимог до письмової форми правочину, передбачених ст. 207 ЦК України. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати зобов'язання особисто. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перерахунку кредитного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач скористався кредитними коштами банку, проте взяті на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів вчасно не виконав, в результаті чого станом на 31.12.2009 року утворилася заборгованість у розмірі 26278,89 грн., з них: заборгованість за кредитом - 19961,16 грн., заборгованість по сплаті процентів - 4390,55 грн., заборгованість по комісії - 199,61 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1227,57 грн., яка судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.07.2010 року була стягнута з відповідача на користь позивача. Доказів виконання відповідачем даного судового рішення не надано. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Доказів звернення з вимогою про розірвання кредитного договору чи будь-яких інших доказів, які б свідчили про намір зупинити його дію, суду не надано, а тому договірні відносини сторін кредитного договору були продовжені автоматично щоразу, коли закінчувався річний термін дії договору. Відповідно до положень ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, проценти є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Тобто в даному випадку сплата процентів та комісії є періодичними щомісячними платежами. Крім того, в п. 17 вказаної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст.ст. 526, 599 ЦК України. Пунктом 29 згаданої Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що передбачене ст. 1050 ЦК України право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положень ст. 651 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що наявність судового наказу Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.07.2010 року про стягнення з [PERSON] заборгованості при відсутності доказів її погашення, не звільняє боржника - [PERSON] - від відповідальності, яку він взяв на себе при укладенні договору, та не є доказом розірвання кредитного договору. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, який не був спростований відповідачем належними та допустимими доказами, вбачається, що за період з 31.12.2009 року по 31.03.2014 року заборгованість за процентами становить 25799,80 грн., а по комісії за користування кредитом - 6335,57 грн., а всього заборгованість складає 32135,37 грн. Вирішуючи питання щодо строків позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача, суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 260 ЦК України передбачається, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. За статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу; початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. В судовому засіданні представник відповідача прохав відмовити в задоволенні позову, оскільки всі можливі строки позовної давності закінчилися. Але суд вважає, що строки позовної давності позивачем не пропущені, адже в судовому засіданні було встановлено, чого сторони не заперечували, що відповідач [PERSON] добровільно 29.12.2011 року сплатив в рахунок заборгованості за кредитним договором від 07.08.2008 року грошові кошти в розмірі 750 грн., тим самим перервавши перебіг строку позовної давності. Тому в даному випадку суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 31.12.2009 року по 31.03.2014 року в розмірі 32135,37 грн., з яких 25799,80 грн. - відсотки за користуванням кредитними коштами; 6335,57 грн. - комісія за користування кредитом. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 293,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved