Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до представництва «ОНУР ТААХХУТ ТАШИМАДЖИЛИК ІНШААТ ТІДЖАРЕТ ВЕ САНАЇ АНОНІМ ШИРКЕТІ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В заяві зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 15 по 21 травня 2019 року, працюючи водієм автотранспортних засобів. Наказом № 1611 від 21.05.2019 року звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати на час звільнення обчислювалася 2541 грн. 09 коп., які позивач отримав лише 26 липня 2019 року. Оскільки відповідач у порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення належні позивачеві суми не виплатив, а в силу ст. 117 КЗпП України в разі невчасної виплати належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган зобов`язані сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, просить стягнути з відповідача на свою користь заробіток за період з 21 травня 2019 року по день фактичного розрахунку, а саме: 26 липня 2019 року, в сумі 22750 грн. Ухвалою судді від 16.10.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 14.11.2019 року, копія якої двічі направлялась відповідачу, у відповідача витребувано письмові докази, а саме: копії наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи позивача, відомість про отримання [PERSON] заробітної плати. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, в судове засідання не з`явився. Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність позивача і його представника. Представник відповідача, належним чином повідомленого про час та місце вирішення спору, до суду не з`явився з невідомих причин, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи у його відсутність не надав. За згаданих обставин зі згоди представника позивача, висловленої у його письмовому зверненні, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України ухвалює про вирішення спору при заочному розгляді. Оцінивши доводи заяви, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з таких міркувань. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 15 по 21 травня 2019 року, працюючи водієм автотранспортних засобів. Наказом № 1611 від 21.05.2019 року звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати на час звільнення обчислювалася 2541 грн. 09 коп., які позивач отримав 26 липня 2019 року (а. с. 32-35). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В силу частини другої ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із роз`ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Виходячи з наведених положень законодавства про працю і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України позивачеві належить присудити всю суму заборгованості з моменту звільнення по день фактичного розрахунку з працівником, яким є 26 липня 2019 року (а. с. 34). Розрахунок, наведений позивачем, зроблений ним на підставі п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, відповідно до якого середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Разом з тим суд вважає, що у позивача не було підстав покладати в основу розрахунку заробітну плату в розмірі 10500 грн., які, за його твердженнями, становлять його щомісячну заробітну плату, оскільки він не пропрацював у вказаному суб`єкті господарювання протягом двох місяців. Здійснюючи рахунок належних позивачеві сум компенсації за затримку здійснення розрахунку, суд керується змістом п. 2 означеного «Порядку…», відповідно до якого працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Виходячи з викладеної формули, суд здійснює розрахунок середньоденної заробітної плати шляхом ділення отриманого позивачем заробітку в сумі 2541 грн. 09 коп. на кількість днів його перебування у трудових відносинах з відповідачем і отримує вартість середньоденного заробітку в сумі 363 грн. 01 коп. (2541 грн. 09 коп. : сім робочих днів). Кількість днів затримки обчислюється 66 днями, тому суд суму середньоденного заробітку умножає на кількість днів прострочення розрахунку, отримавши внаслідок цієї арифметичної дії суму що належить до сплати відповідачем в 23958 грн. 84 коп. Судовий збір, пільги щодо сплати якого має позивач, належить присудити відповідачеві, стягнувши його в доход держави.

Outcome: approved