Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення виплати страхового відшкодування у розмірі 4362,92 гривні та понесених судових витрат у розмірі 4121,0 гривня. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 10.03.2017 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу - автомобіля марки «Фольксваген» р.н. [NUMBER] на страхову суму 300001,0 гривень та без франшизи при страховому випадку «пошкодження транспортного засобу». 12 січня 2018 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Фольксваген» р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Рено» р.н. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Вина відповідача підтверджується спільним повідомленням про ДТП від 12.01.2018 року, згідно якого останній зробив запис про визнання своєї вини. Відповідно до страхового акта, позивач відшкодував потерпілому завдану відповідачем шкоду у розмірі 9716,0 гривень, внаслідок чого до нього перейшло право вимоги за завдані збитки. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «СК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яке виплатило позивачу страхове відшкодування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу у розмірі 5502,0 гривень. Різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодування) у розмірі 4214,0 гривень, а також три відсотка річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 148,93 гривень просить стягнути безпосередньо з винуватця ДТП, оскільки у добровільному порядку останній не відшкодував такої різниці. Відповідач подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення позивачу. З позовними вимогами не погоджується, оскільки реальні збитки визначаються як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження його транспортного засобу, однак з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування транспортним засобом (втрати товарної вартості). Крім того, розмір шкоди має бути підтверджений належним засобам доказування, яким є звіт про оцінку майна, складений у відповідності до вимог Закону України «про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність». Такого звіту позивач не долучив, що свідчить про недоведеність позовних вимог в частині розміру шкоди. Також, при визначені розміру шкоди враховується зношеність речі, однак позивач не врахував цієї обставини. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповіді на відзив позивач не подав. Крім того, позивач не запитував у суду дозволу на надання додаткових пояснень і відповідно, суд не давав дозволу на надання додаткових пояснень щодо окремих питань, як того вимагає ч.5 ст.174 ЦПК України. Незважаючи на відсутність такого дозволу, позивач подав письмові пояснення, зміст яких відображає його ставлення до позову. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 20.09.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2019 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено строки для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Узагальнена позиція сторін під час розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши при цьому заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Від представника відповідача 03.11.2020 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із наявністю ознак захворювання та перебуванням відповідача за межами м.Львова. Суд не приймає до уваги клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки таке стороною відповідача подано повторно та не підтверджено жодними документами, які б свідчили про поважність причин неприбуття повторно в судове засідання. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України розгляд справи проведено за відсутності учасників процесу, на підставі наявних справу доказів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 03.11.2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.01.2018 року по вул.Пасічна,104 в м.Львові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Фолксваген» р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Рено» р.н. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . При цьому, відповідно до договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 10.03.2017 року (а.с.6-8), майнові інтереси [PERSON] , пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням автомобілем марки «Фольксваген» р.н. [NUMBER] застраховані у страховій компанії позивача. Відповідно до вимог п.32.2 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку. На виконання вимог цієї норми та враховуючи визнання [PERSON] своєї вини у вчиненні ДТП, між ним та [PERSON] було складено спільне повідомлення про ДТП (а.с.9), у якому відповідач здійснив відповідний запис про визнання вини. Як наслідок, питання про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не вирішувалось. Відповідно до страхового акту № 053/18 від 26.04.2018 (а.с.13) та платіжного доручення від 26.04.2018 (а.с.14), позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 9716,0 гривень. Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України). Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі статями 7, 8 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Україні здійснюється обов`язково. Страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено правовий висновок про те, що згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Аналіз зазначених вище положень страхового законодавства України дає підстави для висновку про те, що позивач, сплативши потерпілому страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, вправі вимагати від особи, яка фактично завдала шкоду забезпеченому транспортному засобу, повернення грошових коштів у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно даних пошукової системи про чинність поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ (а.с.18), цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАПС ГРУП». З огляду на зазначене, на адресу ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАПС ГРУП» позивач направив відповідну претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу. Як вбачається з копії платіжного доручення від 02.07.2018 року (а.с.17), страхова компанія виплатила позивачу страхове відшкодування лише в сумі 5502,0 гривень. Інша частина заподіяної шкоди залишилась не відшкодованою. Відповідну претензію (а.с.19), яку позивач направив на адресу відповідача останнім проігнорована. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), який зводиться до наступного. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Таким чином, суд погоджується з аргументами позивача про те, що саме відповідач як завдавач зобов`язаний відшкодувати шкоду у виді різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Зав змістом ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. Аналогічні положення закріплені у ч.1 ст.25 Закону України «Про страхування». Вище уже зазначалось, що розмір збитків згідно страхового акта становить 9716,0 гривень, тоді як страхова компанія відповідача лише частково відшкодувала заподіяну ним шкоду у розмірі 5502,0 гривень. Відповідно, різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, що становить 4214,0 гривень належить стягнути з відповідача. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Під час розгляду цивільної справи № 308/3162/15-ц (постанова від 20.06.2018) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, зміст якого полягає в такому: позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 6-927цс16). У справі яка розглядається позивач в порядку суброгації отримав право вимоги до завдача шкоди в розмірі різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Як наслідок, на такі правовідносини поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України в частині стягнення з позивача трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно наданого позивачем розрахунку, який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахового у відповідності до вимог закону (а.с.3-4), розмір трьох відсотків річних за період з 12.07.2018 року і до моменту пред`явлення позову становить 148,93 гривень. Відтак, вказана сума також підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку. Тому, суд позов задовольняє повністю, а що стосується аргументів сторони відповідача, надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). В свою чергу, під час розгляду цивільної справи № 676/518/17 (постанова від 22.01.2019р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з таким висновком, не знайшовши підстав відступити від нього. Такий самий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 645/3746/16 (постанова від 07.02.2019р.). У справі яка розглядається між відповідачем як завдавачем шкоди та ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАПС ГРУП» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Як наслідок, правовідносини між ними регулюються вимогами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАПС ГРУП» зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, чим і пояснюється той факт, що страхова компанія відповідача лише частково відшкодувала позивачу розмір спричиненої шкоди. Відповідно до згаданих вище висновків Верховного Суду, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні належить стягнути з відповідача як винуватця ДТП. Крім того, не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що розмір заподіяної шкоди має підтверджуватись виключно звітом, складеним в порядку, передбаченим Законом України «Про оцінку майнових прав та професійну оціночну діяльність», оскільки в силу вимог ст.990 ЦК України та ст.25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться на підставі страхового акта. Крім того, між безпосереднім потерпілим і позивачем правовідносини склались на основі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу. Такі правовідносини регулюються нормами Закону України «Про страхування», тоді як у справі № 753/21177/16-ц, де Верховний Суд зробив відповідний правовий висновок, правовідносини регулювались нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Тому, аргументи сторони відповідача суд відкидає. Щодо судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1921,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.30). Далі суд вирішить питання про те, як розподілити між сторонами інші судові витрати. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати, окрім судового збору, складаються також з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Позивачем заявлено до стягнення 2200,0 гривень витрат на професійну правничу допомогу. Акт виконаних робіт, у якому містититься відповідний попередній розрахунок цих витрат (а.с.28) представник позивача подав разом з позовною заявою. Крім того, одночасно з позовом було подано платіжне доручення від 08.04.2019 року (а.с.29), який підтверджує факт оплати позивачем гонорару. Правова допомога надавалась позивачу на підставі договору про надання юридичної допомоги б/н від 27.04.2018 року, копія якого також долучена до матеріалів справи (а.с.24-27). Повноваження адвоката підтверджуються ордером серії ЛВ № 177864 (а.с.26). За змістом ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.ч.4-6 цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час розгляду цивільної справи № 753/15687/15-ц (постанова від 14.11.2018р.) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, з огляду на положення ч.3 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За своєю юридичною природою, договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, зміст якого розкривається главою 63 ЦК України і за загальним правилом, перед його укладенням сторони користуються свободою розсуду щодо визначенні його умов, однак з врахуванням, серед іншого, вимог розумності та справедливості (ст. ст. 6, 627 ЦК України). Відповідно до пп.5.3 п.5 договору про надання правової допомоги, вартість юридичної допомоги, що надається виконавцем у справах, по яких замовник є позивачем (стягувачем) обчислюється з розрахунку 550 грн. за 1 год. роботи виконавця, але в загальному розмірі не менше 20% стягуваної суми. Отже, тим самим сторони узгодили порядок обчислення гонорару - погодинна оплата. При цьому, згідно згаданого вище акту виконаних робіт, правова допомога полягала в складенні претензії про відшкодування коштів, складенні позову, участі в судових засіданнях, що в загальному тривало 4 год. У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Застосовуючи таку практику у межах цієї справи, суд погоджується з реальністю наданих позивачу адвокатських послуг, оскільки всі послуги, про які зазначено у акті виконаних робіт так чи інакше пов`язані з адвокатською діяльністю. Крім того суд не ставить під сумнів розумність цих витрат, та затрачений адвокатом час, оскільки надані послуги були об`єктивно необхідні та направлені на встановлення дійсних обставин справи. Обов`язок доведення не співмірності судових витрат законом покладено на відповідача. Такого обов`язку сторона відповідача не виконала і тому, суд стягує з відповідача на користь позивача 2200,0 гривень понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. З огляду на те, що суд повністю задовольнив позовні вимоги, в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved