Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на проживання в його житловому будинку та користування ним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що йому на праві власності належить домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] (відповідач), який є дядьком позивача, зареєстрований у домоволодінні позивача, однак у господарстві більше десяти років не проживає, не сплачує комунальних платежів та не приймає у часті по утриманню житла. А тому позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому будинковолодінням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак його представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Додатково пояснили, що відповідач був зареєстрований у належному позивачу будинковолодінні за згодою бабусі, яка була попереднім власником будинку, проте протягом десяти років не проживає у ньому, комунальні послуги не сплачує, будь-яких витрат по утриманню будинку не несе. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений у встановленому порядку шляхом опублікування оголошення в газеті «Галичина», а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, ствердили, що відповідача у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], жодного разу не бачили, останній там не проживає більше десяти років, витрат по утриманню житлового будинку не несе. Вислухавши пояснення представників позивача, опитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд у судовому засіданні встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] (позивач) на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані у [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування домоволодіння від 04.07.2003 року (а.с. 6), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.09.2003 року (а.с. 5) та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.02.2015 року (а.с. 53). Також [PERSON] (позивач) належить право власності на земельну ділянку, розташовану у [ADDRESS], що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 057730 від 14.04.2004 року (а.с. 8). Відповідно до копії Будинкової книги № 847, адресної довідки Тлумацького РС УДМС в Івано-Франківській області від 23.01.2015 року відповідач [PERSON], [INFO], з 26.09.1978 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-4, 39). Отже, відповідач зареєстрований у вказаному домоволодінні, однак, як стверджує позивач та свідки, фактично більше десяти років в будинку належному позивачу не проживає, участі у його утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги, особистих речей та речей повсякденного використання, які б йому належали, в будинку не має. Дані обставини також підтверджуються актами обстеження матеріально-побутових умов від 07.07.2013 року, 08.07.2014 року, 26.12.2014 року, в яких вказано, що [PERSON] (відповідач) в належному [PERSON] (позивач) будинковолодінні, розташованому в [ADDRESS], з 2002 року не проживає (а.с. 7, 41, 42). У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що відповідач з 2002 року у домоволодінні, належному позивачу, не проживає, тобто був відсутній більше року за місцем реєстрації без поважних причин, не подав суду доказів на спростування позовних вимог позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач втратив право на проживання та користування житловим будинком та господарськими будівлями позивача, розташованими за адресою: [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved