Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 24 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір №SAMDNWFD0070065378100, відповідно до якого ним розміщувався депозитний вклад «Стандарт» у розмірі 10 000 (десять тисяч) євро, на який нараховувались відсотки по ставці 7 % річних. Після завершення терміну, на який розміщувався вклад, позивач звернувся для отримання коштів з нарахованими відсотками, однак отримав листи від 04.08.2014 р. та від 26.11.2015 р. з відмовою у їх видачі, враховуючи окупацію Автономної Республіки Крим та припинення подальшої діяльності відповідача на вказаній території. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги заперечив, вважає позов безпідставним, просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Позивач вказує, що 24 січня 2014 між ним та відповідачем ПАТ «КБ «Приватбанк», укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD0070065378100 «Стандарт» відповідно до якого ним розміщувався депозитний вклад «Стандарт» у розмірі 10 000 (десять тисяч) євро, на який нараховувались відсотки по ставці 7 % річних. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається із ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до частин першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад) , що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року №1112121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і уважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до ч.1 ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно з п.1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція №492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10 Інструкції). Пункт 10.1 Інструкції №492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. При укладенні договору банківського вкладу та на підтвердження додержання його письмової форми видається касовий документ, який відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція №174). Пунктом 2.9 глави 2 розділу ІУ Інструкції №174 передбачено, що банк ( філія, відділення) зобовязаний після завершення приймання готівки видати клієнту квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордеру) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Результат аналізу зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Проте позивачем на підтвердження укладення договору банківського вкладу надано договір та ксерокопію квитанції, яка не містить необхідних реквізитів, передбачених Положенням та Інструкцією, зокрема відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ, а також не надано доказів, які підтверджують наявність грошових коштів на рахунку. Оскільки позивачем відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів які б підтверджували внесення позивачем грошових коштів на депозитні рахунки, позов задоволенню не підлягає за недоведеністю. З огляду на те, що належними та достатніми доказами не підтверджується факт досягнення згоди сторін щодо всіх істотних умов договору банківського вкладу в належній формі, тобто факт укладення договору між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», не підлягає задоволенню й вимоги про розірвання договору банківського вкладу. Відповідно до пункту 3, 4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вказане законодавче положення є гарантією змагального процесу, рівності сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Предявляючи позов про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач повинен зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Водночас, позивачем не підтверджено доказами сам факт заподіяння такої шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та не вказано, яким саме належними та допустимими доказами підтверджуються наведені в позовній заяві обставини. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed