Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 серпня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк), ТзОВ «Укрлісторг» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 7/05. Згідно умов даного Договору Поручитель зобов'язувався перед Кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед Банком в повному обсязі, що виникли з кредитного Договору № 21/05 від 11 серпня 2005 року як існуючих на момент підписання Договорів поруки так і тих, що можуть виникнути у майбутньому. Вважає, що вищезазначений Договір поруки слід визнати припиненими виходячи із наступного. Згідно з п. 1.1., 1.3. Кредитного Договору, позичальник отримав кредит у розмірі 20 000 євро зі сплатою 12,5 % річних за користування ним. П. 2 додатку № 1 від 11.08.2005 року до вищезазначеного кредитного Договору сторонами було визначено графік погашення кредиту - рівними сумами по 1 670 євро щомісяця з вересня 2005 року по липень 2006 року та останній платіж 1 630,00 євро до 10 серпня 2006 року. 30.11.2005 року між Кредитором та Позичальником було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного Договору, якою було внесено зміни до графіку платежів. Зокрема Позичальник зобов'язаний повернути банку грошові кошти рівними сумами по 2 780,00 євро щомісяця з березня 2006 року по липень 2006 року та останній платіж 2 760,00 євро до 10 серпня 2006 року. Крім того, даною Додатковою угодою було передбачено сплату комісії за внесення змін до кредитного Договору в розмірі 0,3 % від суми залишку. Про існування додаткової угоди позивача як поручителя повідомлено не було. Він дізнався про внесення таких змін до Договору лише в процесі розгляду справи за позовом АКІБ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Також п. 7.1. Кредитного Договору було встановлено, що за порушення термінів повернення кредиту та/або процентів за кредит та/або комісій Позичальник сплачує Банку додатково до встановленої ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2 % від суми заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Також, Додатковою угодою № 1 від 11.03.2007 року до кредитного договору позичальником та кредитором було визначено новий порядок нарахування та стягнення штрафних санкцій за невиконання умов Договору. Зокрема п. 2.4 даної угоди було встановлено, що за порушення позичальником термінів виконання будь - яких грошових зобов'язань, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, якщо сума виражена у гривні або в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу за курсом НБУ, якщо сума боргу визначена в іноземній валюті. Пеня сплачується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості. Про існування такої додаткової угоди позивача повідомлено не було та згоди на її укладення отримано не було. Просить суд, визнати Договір поруки № 7/05 від 11 серпня 2005 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», ТзОВ «Укрлісторг» та [PERSON] припиненим та стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 серпня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрлісторг» укладений кредитний договір, згідно якого останньому надано кредит в розмірі 20 000 тисяч євро зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2006 року. Від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрлісторг» в кредитному договорі підпис поставив позивач по справі - [PERSON], як директор підприємства. Для забезпечення виконання зобов'язань ТзОВ «Укрлісторг» за кредитним договором № 21/05 від 11.08.2005 р. між позивачем та [PERSON] та [PERSON] в цей же день 11.08.2008 року були укладені окремі договори поруки за № 7/05 та № 8/05, згідно з яким поручителі відповідають за зобов'язаннями позичальника в повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що згідно поданого ТзОВ «Укрлісторг» клопотанням про зміну графіку погашення кредиту для здійснення погашення залишок кредиту в сумі 16600 тисяч євро між сторонами укладено додаткову угоду № 1 від 30.11.2005 року до кредитного договору, за умови якої ТзОВ «Укрлісторг» в особі директора [PERSON] зобов'язався виплатити зазначений залишок по кредиту не пізніше 10 серпня 2006 року, щомісячна сума погашення повинна становити не менше як 2 780 євро, а також додаткова угода № 1 від 11.03.2007 року до вищевказаного кредитного договору, якою встановлений порядок нарахування штрафних санкцій та пені у разі порушення термінів погашення грошового зобов'язання. ТзОВ «Укрлісторг» порушив умови кредитного договору, не повернув залишок по кредиту та не сплатив прострочені проценти за користування кредитом. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.08.2009 р. задоволено частково позов Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» до [PERSON], ТзОВ «Укрлісторг», [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 16-18). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06.11.2009 р. вищезазначене рішення залишено без змін (а.с. 19-20). Згідно ч. 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Судом встановлено, що додаткові угоди № 1 від 30.11.2005 року та № 1 від 11.03.2007 року до кредитного договору №21/05 підписані від ТзОВ «Укрлісторг» директором [PERSON] За таких обставин, суд критично ставиться до пояснень та обґрунтувань позивачем своїх вимог, щодо визнання договору поруки припиненим, відповідно до ч. 1 статті 559 ЦК України, на підставі зміни графіку платежів додатковою угодою № 1 від 30.11.2005 року до кредитного договору та зміною порядку нарахування штрафних санкцій та пені додатковою угодою № 1 від 11.03.2007 року до кредитного договору, якими на його думку збільшився обсяг його відповідальності без його згоди. Оскільки позивач по справі не лише був підписантом зазначених додаткових угод але і був їх ініціатором, а тому безпосередньо надав свою згоду на зазначені зміни в тому числі і як поручитель. Крім того, суду позивачем не надано доказів саме збільшення його відповідальності зазначеними Додатковими угодами. Згідно правової позиції Верховного суду України у справі № 6-701цс15 від 24.0-6.2015 р. порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Установивши у справі, яка переглядається, що зміни кредитного договору про запровадження додаткової комісії, яка не є борговою сумою, оскільки сплачена боржником під час підписання додаткової угоди, а також зміна методу нарахування процентів для позикової заборгованості у національній валюті не призвели до збільшення відповідальності поручителя у зв'язку з отриманням кредиту в іноземній валюті, суд правильно застосував норму частини першої статті 559 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення поруки. А тому в задоволенні вимог з підстав, передбачених ч. 1 статті 559 ЦК України слід відмовити. Що стосується, вимоги позивача про припинення поруки на підставі п.4 ст.559 ЦК України щодо вищезазначеного договору поруки суд виходить з наступного. Згідно ч. 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України). Судом встановлено, що Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.08.2009 р. задоволено частково позов Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» та з [PERSON], як з поручителя солідарно з ТзОВ «Укрлісторг» стягнуто заборгованість за кредитним договором (а.с. 16-18). Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06.11.2009 р. вищезазначене рішення залишено без змін (а.с. 19-20). З мотивувальної частини рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.08.2009 р., вбачається, що суд не прийняв до уваги за безпідставністю твердження відповідача [PERSON] про закінчення строків для пред'явлення вимоги до поручителів п.. 2.2 договорів поруки. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України немає. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16. За таких обставин, суд вважає, що в задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю за необґрунтованості, а тому заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення. На підставі ст.ст.526, 554, 559, 610, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed