Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що з 24 липня 2015 року був призначений на посаду заступника директора з розвитку та правових питань Українського державного підприємства «УКРХІМТРАНСАМІАК». Проте, 14.04.2016 року його було незаконно звільнено з цієї посади. 01 липня 2016 року він був ознайомлений із наказом про звільнення. Просить суд поновити йому строк для подачі позову, а також стягнути з відповідача середній заробіток за рішенням суду за час вимушеного прогулу за період з 14.04.2016р. на день прийняття рішення. Позивач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача, згідно наданого письмового заперечення, з позовом не згодний. Пояснює, що відповідно до ст.233 КЗпП України працівника може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вважає вимоги позивача не обґрунтованими на законі, просять відмовити в позові. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені у письмових запереченнях. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 липня 2015 року [PERSON] був призначений на посаду заступника директора з розвитку та правових питань Українського державного підприємства «УКРХІМТРАНСАМІАК». Зазначену обставину визнано сторонами у судовому засіданні, а тому така у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до наказу №82-к-о від 14.04.2016 року [PERSON] було звільнено з Українського державного підприємства «УКРХІМТРАНСАМІАК» за згодою сторін згідно ст.36 п.1 КЗпП України. (а.с. 9). З наказом працівника було ознайомлено 01 липня 2016 року. Підставами припинення трудового договору відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, є угода сторін. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Таким чином, якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. У п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у звязку з формою його вираження, встановленою у законі. Трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі (ст.24 КЗпП України), і угоду про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України теж варто укладати у письмовій формі. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом) про його тимчасову непрацездатність. Суд, не приймає посилання представника відповідача, про те, що 14 квітня 2016 року позивач власноруч написав заяву про звільнення за угодою сторін, оскільки у зазначеній заяві не зазначена дата її написання, а існує лише резолюція директора на той час [PERSON] підготувати наказ з 14.04.2016 року, що не підтверджує дату написання заяви саме 14.04.2016 року. Суд з урахуванням обставин справи, приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося без дотримання вимог ч.3 ст.184 КЗпПУ, в порушення встановленої трудовим законодавством процедури, тому позивач має бути поновлений на роботі. Вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, суд враховує, що відповідно до ст.233 ЗКпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення- в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Заслухавши пояснення сторін з цього питання та дослідивши матеріали справи, суд вважає днем звільнення позивача 14.04.2016 року, а днем ознайомлення із наказом про звільнення 01.07.2016 року, що підтверджується підписом позивача про ознайомлення (а.с. 9). В звязку з вищевказаним у позивача дійсно формально сплив місячний строк звернення до суду, встановлений законом. Але враховуючи, що цей строк був порушений з поважних причин, а саме: відповідно до копії листка непрацездатності серії АГС № 841699 [PERSON] з 11.04.2016 року по 22.04.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в інституті кардіології (а.с. 11), а відповідно до довідки від 10.09.2016 року № 296 виданої ТОВ «Клініка імені [PERSON]В.» [PERSON] з 23.04.2016 року по 10 вересня 2016 року знаходився на лікуванні у ТОВ «Клініка імені [PERSON]В.» (а.с. 11 з.б.), суд вважає можливим поновити позивачу строк звернення до суду з позовною заявою. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. [PERSON] звільнений 14 квітня 2016 року під час перебування на лікарняному. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВС України № 9 від 06 листопада 1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачає правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» від 24.03.1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відтак, для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача слід застосувати норми Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто що передують дню звільнення працівника, яке згодом визнано незаконним. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно п.8 обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Беручи до уваги те, що позивача було звільнено 14.04.2016 року, то для розрахунку середньоденної заробітної плати до уваги слід брати заробітну плату отриману за 2 місяці, які передували зазначеній даті, тобто за березень 2016 року та за лютий 2016 року, що згідно довідки №1030 від 23.09.2016 року Українського державного підприємства «УКРХІМТРАНСАМІАК», яку долучино до матеріалів справи, становить 66044,34 грн. та 65195,54 грн. відповідно, а в сумі 131239,88 грн. Враховуючи, що відповідач за два останні місяці перед звільненням у виді заробітної плати отримав 131239,88 грн. пропрацювавши 41 робочих дні, то розмір його середньоденного заробітку становить 3200,97 грн. (131239,88 / 41). Час вимушеного прогулу позивача становить з 14.04.2016 року по 18.10.2016 року включно. У зазначеному проміжку часу було 127 робочих днів. Відтак, для того, щоб обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] необхідно помножити його середньоденний заробіток за два місяці, які передували незаконному звільненню, тобто 3200,97 грн., на кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу, тобто на 127 днів, що становить 406523,19 грн. На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивача, [PERSON] було незаконно звільнено з посади заступника директора з розвитку та правових питань Українського державного підприємства «УКРХІМТРАНСАМІАК», суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підставні та знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, а тому підлягають до задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 412925,13 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно п. 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача в користь позивача 406523,19 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача в доход держави слід стягнути 4129,25 грн. судового збору.

Outcome: approved