Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] і просить стягнути з відповідача на його користь шкоду в порядку зворотної вимоги (регресу), в розмірі 31342 грн. 30 коп. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вироком суду від 17 січня 2012 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину та засуджений за ч. 1 ст. 140 КК України. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 12 липня 2012 року із Смілянської міської лікарні на користь [PERSON] стягнено 25000 грн. моральної шкоди, рішенням від 27 березня 2013 року з позивача на користь [PERSON] стягнено 6279 грн. 50 коп. та на користь держави - 62 грн. 80 коп. судового збору. На виконання вищезазначених судових рішень позивач перерахував [PERSON] вказані в них суми грошових коштів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач проти позову заперечує повністю, посилаючись на те, що відповідно до ст. 233 КЗпП України позивач пропустив річний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку зворотної вимоги. Крім цього, Смілянська міська лікарня безпідставно перерахувала [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25000 грн., оскільки рішенням апеляційного суду Черкаської області від 30 серпня 2012 року, яке в частині стягнення моральної шкоди залишено Вищим спеціалізованим судом без змін, зменшено визначений рішенням суду першої інстанції від 12 липня 2012 року розмір моральної шкоди з 25000 грн. до 10000 грн. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, - відділ охорони здоров'я виконавчого комітету Смілянської міської ради в судове засідання не з'явився, але надіслав суду письмове клопотання, в якому просить суд розглянути справу без його участі. В позові необхідно відмовити з наступних підстав. Вироком Смілянського міськрайонного суду від 17 січня 2012 року [PERSON] засуджений за ст. 128 КК України за те, що він 05 грудня 2009 року, близько 23 год., спричинив [PERSON] необережне тяжке тілесне ушкодження, а [PERSON] засуджений за ч. 1 ст.140 КК України за невиконання та неналежне виконання ним, як медичним працівником, своїх професійних обов'язків внаслідок несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, а саме: надаючи амбулаторну медичну допомогу [PERSON], не провів належного обстеження та діагностування його стану, внаслідок чого настав тяжкий незворотній наслідок - смерть [PERSON] Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 30 серпня 2012 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року та рішенням Смілянського міськрайонного суду від 27 березня 2013 року із Смілянської міської лікарні на користь [PERSON] - матері померлого [PERSON], стягнено 10000 грн. моральної шкоди та 6279 грн. 50 коп. матеріальних збитків, всього - 16279 грн. 50 коп. та судові витрати - 62 грн. 80 коп. Смілянська міська лікарня виплатила [PERSON] 04 квітня 2013 року 25000 грн. та 23 квітня 2013 року - 6279 грн. 50 коп., на користь держави 11 червня 2013 року - 62 грн. 80 коп. На підставі п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У відповідності п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Оскільки позивач виплатив [PERSON] грошові кошти 04 квітня 2013 року та 23 квітня 2013 року, а на користь держави - 11 червня 2013 року, а в суд звернувся з позовом 11 лютого 2015 року, суд вважає, що Смілянська міська лікарня пропустила річний строк на пред'явлення регресного позову. Посилання представника позивача на те, що дані правовідносини повинні регулюватися загальним строком позовної давності, передбаченим ст. 257 ЦК України, помилкове, оскільки [PERSON] на час вчинення злочину і на даний час перебуває з позивачем у трудових відносинах - згідно з наказом головного лікаря Смілянської міської лікарні від 01 вересня 2003 року № 58 відповідача призначено на посаду лікаря ортопеда-травматолога і на цій посаді [PERSON] перебуває по теперішній час. Крім цього, відповідач, працюючи лікарем ортопедом-травматалогом травматологічного відділення Смілянської міської лікарні та перебуваючи на добовому чергуванні і надаючи амбулаторну медичну допомогу [PERSON] з 23 год. 50 хв. 05 грудня по 00 год. 30 хв. 06 грудня 2009 року, виконував трудові обов'язки. Тому ці правовідносини повинні регулюватися законодавством про працю. На підставі наведеного, ст.ст. 134, 233 Кодексу законів про працю України, та

Outcome: dismissed