Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва, з позовом про стягнення боргу з відповідача за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 10.07.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого позивач передав відповідачу 30 тис. грн.. строком на 1 місяць. Станом на час розгляду справи відповідач не виконав повністю умови договору позики, повернувши позивачу [PERSON] 21.07.2015 р. 19 тис. 200 грн. іншу частку боргу відповідач [PERSON] не повернув, дана обставина стала підставою для звернення до суду в зв»язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 10 800 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, зазначивши обставини, що викладені в позовній заяві та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі не оспорюючи обставин, що викладені в позовній заяві, зазначаючи, що не зміг виконати в повній мірі умови за договором позики та повернути всю суму позики в зв»язку зі скрутним матеріальним становищем, буде намагатися в стислі терміни повернути позивачу кошти за договором позики. Вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до вимог статті 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з матеріалів справи 10.07.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого позивач передав а відповідач прийняв 30 тис.грн. Граничний строк повернення суми позики був визначений до 10 серпня 2015 року. Факт передачі коштів позичальнику позикодавцем підтверджується розпискою. Статтею 509 ЦК України зазначено, що зобов»язанням є правовідношеня, в якому одна сторона (боржник ) зобов»язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію (передати майно, виконати робот, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Також статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: Припинення зобов»язання внаслідок односторонньої відмови від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; Зміна умов зобов»зання; Сплата неустойки; Відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідальність за порушення грошового зобов»язання передбачена статтею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є доведеним та таким, що підлягає задоволенню , так -як відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов»язання відповідно до умов договору позики та не повернув частину позики в розмірі 10 тис. 800 грн. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved