Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Вимоги обґрунтовує тим, що заочним рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 25.12.2012 р., котре набрало законної сили 15.11.2017 р., його позов до [PERSON] про розірвання договору, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено. Встановлено, що [PERSON] оплатила 90 (=89) % обсягу будівництва та виконала свої зобов»язання в частині поетапної оплати будівельних робіт за умовами договору про виготовлення комплекту дерев»яного будинку. При цьому, відповідач у визначений договором строк (01.06.2010 р.) свої зобов»язання повністю не виконав, отримавши від позивача 90% передоплати. Оскільки відповідач істотно порушив умови договору і не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов»язання у визначений договором строк, тому судом вирішено стягнути із відповідача на користь позивача 140 308 грн. матеріальної шкоди завданої невиконанням договору. Відповідач кошти за невиконані роботи не повернув та скористався правом на апеляційне оскарження рішення суду. Рішення у даній справі набрало законної сили лише 15.11.2017 р. Із часу ухвалення заочного рішення від 25.12.2012 р., котрим вирішено стягнути 140 308 грн. матеріальної шкоди і по день набрання цим рішенням законної сили - 15.11.2017 р. минуло 5 років, внаслідок чого дана сума зазнала інфляційних втрат. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов»язання і є особистою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки відповідач прострочив виконання зобов»язання, тому позивач просить стягнути із відповідача на її користь 12 650,78 грн., що становить 3 % річних, 126 572,24 грн. інфляційних нарахувань за порушення грошового зобов»язання та 1 392,23 грн. судового збору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, в обгрунтування надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що не виконання відповідачем (порушення) договірного зобов»язання відбулось 01.06.2010 р. Право позивача на стягнення з відповідача матеріальної шкоди та штрафних нарахувань виникло у позивача саме з моменту невиконання відповідачем договірних зобов»язань, а не з моменту набрання рішенням суду законної сили. Зобов»язання сторін не виникли за рішенням суду, а були припинені рішенням суду про розірвання договору, зі стягненням заподіяної позивачу матеріальної шкоди. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що у відповідача та позивача до 15.11.2017 р. не було жодних грошових зобов»язань. На підставі рішення суду, котре набрало законної сили 15.11.2017 р., у відповідача виник обов»язок повернути позивачу 140 308 грн., а тому нарахування інфляційних витрат та 3% річних до цього часу є безпідставним. Також зазначили, що саме позивач не виконала умови договору, оскільки не здійснила оплати, а тому даний договір не був виконаний у встановлений строк. Підтвердив, що дана матеріальна шкода не відшкодована. Просили відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.07.2009 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір №27/7 на виготовлення комплекту дерев»яного будинку та його монтаж «під ключ». Згідно з умовами договору відповідач взяв на себе зобов»язання виготовити усі необхідні будівельні роботи «під ключ» до 01.06.2010 р. Позивач за умовами договору зобов»язалась поетапно здійснити оплату вартості робіт у строк та розмірі, визначеному договором. Оскільки позивач вважала, що відповідач порушив умови виконання даного зобов»язання, тому вона звернулась в суд за захистом свого порушеного права. Заочним рішенням Демидівського районного суду Рівненської області від 25.12.2012 р. позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Вирішено договір №27/7 про виготовлення комплекту дерев»яного будинку та його монтаж на майданчику замовника «під ключ» від 27.09.2009 р. та Додаткову угоду №1 між [PERSON] і [PERSON] - розірвати. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 140 308 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючи із даним рішенням [PERSON] оскаржив дане рішення у апеляційному порядку. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.11.2017 р. апеляційну скаргу задоволено частково та рішення Демидівського районного суду Рівненської області від 25.12.2012 р. в частині стягнення моральної шкоди скасовано та у задоволенні цих вимог відмовлено. В решті рішення залишено без змін. Рішення Апеляційного суду Рівненської області набрало законної сили 15.11.2017 р. При розгляді справи судом апеляційної інстанції встановлено обставину виконання [PERSON] своїх зобов»язань в частині поетапної оплати будівельних робіт за договором №27/7 від 27.07.2009 р. та оплату 90 (89) % обсягу будівництва. Також судом встановлено, що [PERSON] істотно порушив умови договору, невиконавши зобов»язання у повному обсязі до 01.06.2010 р., чим заподіяв [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 140 308 грн. Оскільки обставина повного виконання позивачем умов договору та істотного порушення умов договору відповідачем, внаслідок чого позивачу було заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 140 308 грн. встановлена рішенням суду у цивільній справі, котре набрало законної сили, а тому вони відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. З огляду наведеного, суд прийшов до висновку, що доводи відповідача про невиконання саме [PERSON] зобов»язань за договором від 27.07.2009 р. є безпідставними, оскільки такі обставини уже встановлені рішенням суду, котре набрало законної сили. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 17.11.2014 р. по 17.11.2017 р. за невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків, підтверджених рішенням суду. Задовольняючи позов суд виходить з наступного. Нормою частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому підстави для виникнення зобов'язань визначені у ст. 11 ЦК України та є наступними: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. З аналізу норм ст. 625 ЦК України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Така правова позиція висловлена у постанові ВС від 16.05.2018 р., котра відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі та застосуванні норми права до даних спірних правовідносин. Задовольняючи позов суд враховує те, що істотне порушення умов договору відбулось у зв»язку із невиконанням [PERSON] до 01.06.2010 р. в повному обсязі взятих на себе зобов»язань, тому саме з цього часу були порушені права та інтереси позивача, внаслідок чого йому заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 140 308 грн. Завдання [PERSON] матеріальної шкоди внаслідок невиконання умов договору породжує з моменту заподіяння такої шкоди зобов'язання між ним, як особою, що таку шкоду завдала, та [PERSON], якій шкоду заподіяну, котре є грошовим. Оскільки [PERSON] невиконанням договору у строк до 01.06.2010 р. заподіяв позивачу матеріальну шкоду на суму 140 308 грн., котра є грошовим зобов»язанням і на даний час не сплачена позивачу, тому з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності, розумності, суд приходить до висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, саме з моменту порушення відповідачем виконання зобов»язання та стягнення 3 % річних з суми боргу 140 308 грн., що становить 126 50,78 грн. та інфляційних втрат в розмірі 126 572,24 грн. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, відповідач та його представник не надали суду належних, допустимих, достатніх доказів, які б спростували доводи позивача про зобов»язання відповідача сплатити позивачу 3 % річних, інфляційних втрат, а також їхній розмір. Беручи до уваги, що право на застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦПК України виникло у позивача з часу порушення зобов»язання, тобто з 2010 р., однак позивач просить стягнути 3 % річних та інфляційних втрат за період з 17.11.2014 р. по 17.11.2017 р., тому з урахуванням принципу диспозитивності, суд задовольняє позов в межах заявлених вимог. Під час судового розгляду справи відповідач та його представник не подавали заяв про застосування строку позовної давності, що підтверджується письмовими матеріалами справи, технічним записом судового засідання та протоколом судового засідання. Також суд не погоджується із доводами відповідача та його представника про те, що нарахування 3% річних та інфляційні втрати повинні провидити на суму матеріальної шкоди із дати набрання рішення суду законної сили, оскільки позивач оплативши впродовж 2009 р. - 2010 р. 90 % обсягу будівництва, не одержав того на що розраховував по договору і матеріальна шкода у розмірі 140 308 грн. була завдана відповідачем внаслідок невиконання умов договору, котре відбулось у 2010 р., та не повернення цієї суми упродовж тривалого часу (з 2010 р. по 2017 р.) призвело до знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та права позивача отримати ці кошти з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від цієї суми. Заявлена позивачем вимога є найбільш ефективним способом захисту його порушеного права, котра не суперечить закону та відповідає загальним засадам цивільного законодавства і такому завданню цивільного судочинства, як справедливий розгляд і вирішення цивільних справ, котре превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Враховуючи те, що позивач належними, допустимими, достовірними доказами довів обставини на котрі посилався, як на підставу своїх вимог, тому суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити. Оскільки позов задоволено повністю, тому суд на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати стягує із відповідача.

Outcome: approved