Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про стягнення боргу. В своєму позові позивач просить суд стягнути з [PERSON], мешканки [INFO] на користь [PERSON], мешканця [INFO] основний борг у розмірі 3000,00 гривень, три проценти річних у розмірі 65,83 грн., інфляційні нарахування у розмірі 495,00 грн., 243,60 грн. судових витрат, що у сумі складає 3804,43грн. Свої вимоги мотивує тим, що 25.12.2013 року між громадянкою України [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого Позивач передав Відповідачу грошову позику в розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень 00 коп. зі строком повернення до червня 2014 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою Відповідача від 25 грудня 2014 року, яка відповідає вимогам п. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України. Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при прийнятті постанови № 6-63цс 13 від 18 вересня 2014 року було прийнято правову позицію, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 11 ЦКУ: Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 202 ЦКУ вказує, що: Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Щодо письмової форми правочину стаття 207 ЦКУ надає таке тлумачення: Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ст. 208 ЦКУ у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Розписка на яку посилається Позивач, як на доказ своїх вимог, підписана позичальником (Відповідачем). Згідно ст. 1046 ЦКУ: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Грошові кошти у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень були передані Відповідачу 25.12.2013 року. Статтею 1047 ЦКУ визначені вимоги до форми договору позики, а саме: Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до вимог ст. 1049 ЦКУ Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 530 ЦКУ якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 70 Цивільного процесуального кодексу України строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця. Строк повернення грошових коштів у розписці визначений: до червня місяця 2014 року, тобто останнім місяцем повернення грошових коштів є останній день травня місяця 2014 року. Станом на 24.02.2015 року сума позики Відповідачем не повернута. Згідно вимог ст. 1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. У разі порушення зобов'язання згідно вимог ст. 625 ЦКУ: Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Середній індекс інфляції за період з 01.06.2014 року по 24.02.2015 року складає 1,165. Таким чином обчислюючи інфляційних втрат відповідно до Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 р. № 62-97р отримуємо такий вираз: 3000,00 * 1,165 - 3000,00 = 495 (чотириста дев'яносто п'ять) грн. 00 коп. Для розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми використовуємо формулу: Сума санкції = С * 3 * Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. 3000,00 грн. * 3 * 267 : 365 : 100 = 65 (шістдесят п'ять гривень) 83 коп. Отже загальна сума боргу з урахуванням санкцій складає: 3000,00 грн. +495,00 грн. + 65,83 грн = 3560,83 (три тисячі п'ятсот шістдесят гривень 83 копійки.). Позивач в судове засідання не зявився, згідно надісланої до суду заяви, просить суд розглядати справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка будучи належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи в судове засідання повторно не зявилася, не повідомила суд про причини неявки, тому суд вважає, що справу слід розглянути у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою сторін, на підставі ст. 197 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних міркувань. В судовому засіданні встановлено, що згідно письмової розписки від 25.12.2013 року [PERSON], [INFO], мешканка смт.Дубове, вул.Набережна, 82, дала розписку в тім, що до червня місяця 2014 року, зобовязалася повернути [PERSON] гроші в сумі три тисячі гривень. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок держання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Для розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми використовуємо формулу: Сума санкції = С * 3 * Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. 3000,00 грн. * 3 * 267 : 365 : 100 = 65 (шістдесят п'ять гривень) 83 коп. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Середній індекс інфляції за період з 01.06.2014 року по 24.02.2015 року складає 1,165. Таким чином обчислюючи інфляційних втрат відповідно до Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 р. № 62-97р отримуємо такий вираз: 3000,00 * 1,165 - 3000,00 = 495 (чотириста дев'яносто п'ять) грн. 00 коп. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] заборгованість за розпискою в розмірі 3560,83 грн. та 243,60 грн. судових витрат.

Outcome: approved