Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Виженської сільської ради Вижницького району, третя особа: [PERSON] , [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом. В позові вказував, на те, що 13.05.1999 року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами 1978 року побудови, який знаходиться у с. Виженка по вул. Велика Виженка, буд. № 301 Вижницького району Чернівецької області, загальна вартість якого становить 174699 грн., що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок на ім'я [PERSON] . Він є спадкоємцем першої черги за законом, крім нього спадкоємцем першої черги за законом є його рідна сестра [PERSON], яка спадщину не прийняла і на неї не претендує. Вказував на те, що фактично прийняв спадщину, на день смерті батька проживав і був зареєстрований у спадковому будинку, що підтверджується довідкою Виженської сільської ради та матеріалами спадкової справи № 6/2016 року приватного нотаріуса Вижницького районного нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України ( в ред. 1963 року) спадкоємець прийняв спадщину, якщо фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно 4.2 ст.548 Цивільного кодексу України ( в ред. 1963 року) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу [PERSON] було відмовлено у зв'язку з тим, що ним не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності [PERSON] на спадкове майно. Просив визнати з ним право власності на спадкове майно а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами розташованими у с. Виженка, вул. Велика Виженка,301 Вижницького району Чернівецької області, який належав [PERSON], який помер , 13.05.1999 р.. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі , просили його задовольнити. Представник Виженської сільської ради в судове засідання не зявився, хоча повідомлений про день, годину та місце слухання справи належним чином, від нього поступила письмова заява про розгляд справи без його участі, позов визнав, щодо визнання права власності на спадкове майно за позивачем не заперечував. Третя особа: [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, подала на позов письмове заперечення , просила визнати за позивачем права власності на 1/2 частини спадкового майна після смерті батька [PERSON] , оскільки що інша половина належить їй , як спадкоємцю за законом першої черги та визнати нікчемними її заяви до компетентних органів про відмову у прийняті спадщини, оскільки вказувала,що її обманули ніяких законодавчих актів у сільській акті роз»янено не було. Третя особа: [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала вказувала на те, що є онукою померлого [PERSON] та проживає з сином [PERSON] у спадковому будинку у с.Виженка вул. Велика Виженка,301 Вижницького району Чернівецької області. та іншого житлау неї не має. Представника органу опіки та піклування Вижницької РДА [PERSON] вказувала на те, що при визнанні права власності на спадкове майно [PERSON] необхідно врахувати інтереси дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказувала, що працювала секретарем сільської ради при написанні [PERSON] заяви про відмову у прийнятті спадщини тиску на неї ніхто не чинив, вона добре знала, що підписує та не претендувала на спадщину. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, покази свідків , пояснення дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що 13.05.1999 року помер його батько [PERSON], що свідоцтвом про його смерть серії І-МИ за №263914, виданого Виженською сільською радою 19 травня 1999 року актовий запис №9. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (зокрема, нормами ЦК Української РСР в ред.1963 року чи ЦК України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» розяснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що норми у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК України в ред.1963 року. Таким чином, спадщина позивачем прийнята у відповідності з вимогами ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами 1978 року побудови, який знаходиться у с. Виженка по вул. Велика Виженка, буд. № 301 Вижницького району Чернівецької області, загальна вартість якого становить 174699 грн., що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок на ім'я [PERSON]. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК України в ред.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця. Статтею 524 ЦК України в ред.1963 року встановлено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту. Судом встановлено, що заповіту померлий [PERSON] не склав, тому позивач [PERSON], є спадкоємцем . Так, за змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК України в ред.1963 року). Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (яка втратила чинність, але розяснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання за ним права власності на спадкове майно. Довідкою Виженської сільської ради підтверджується, що [PERSON] на день смерті постійно проживав і перебував на реєстраційному обліку за місцем постійного проживання у [INFO] із 1978 року по день смерті. Вказані дії у відповідності з вимогами ст.549 ЦК України в ред.1963 року є свідченням прийняття позивачем спадщини померлого. Крім позивача спадкоємцем першої черги є його сестра [PERSON], яка відмовилася від прийняття спадщини, про що свідчить її заява подана до нотаріуса . Однак в судовому засіданні [PERSON] вказувала на, те що вона підписала заяву шляхом обману вважала її нікчемною. Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 223 цього Кодексу. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Всупереч ст. 60 ЦПК України третьою особою [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не розуміла наслідки своїх дій та не могла вірно та вільно керувати ними. Крім того, при поданні заяви про відмову від спадщини їй роз'яснювались наслідки подання такої заяви, те, що відмова від права на прийняття спадщини стосується всього майна, що належить спадкодавцю. Також допитана в судовому засіданні, як свідок [PERSON]М, яка посвідчувала дану заяву, як секретар сільської ради вказувала на те, що тиску на останню ніхто не чинив і вона усвідомила , що підписує. Таким чином, [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заяву про відмову від спадщини після смерті батька [PERSON], померлого,13.05.1999 року, було подано до державної нотаріальної контори під впливом помилки. Крім того [PERSON] вказує, що є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 29.08.2009 року та має обов»язкову частку , однак всупереч вимог ст.1270 ЦК України своєчасно не звернулася з заявою по прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті матері [PERSON]. Також згідно витягу по господарських книг за 1991-2010 роки, головою двору у с. Виженка, вул. Велика Виженка,301 був [PERSON], позивач [PERSON] проживав з 26.03.1992 року по 2010 рік. Онука померлого [PERSON], [PERSON],[INFO], її чоловік [PERSON], [INFO] та їх син [PERSON], 30.08.2001 року , почали проживати у спадковому будинку тільки 05.12.2001 року, тобто вже після смерті [PERSON], який помер 13.05.1999 року. Крім того з 26.03.1992 року по 17.08.2004 року онука [PERSON]. Відповідно до ч.2 ст. 529 ЦК (в редакції 1963 року ) онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Оскільки після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є його діти [PERSON] та [PERSON], які на даний час живі , то [PERSON], як онука померлого та її неповнолітній син [PERSON], хоча і проживають у спірному житловому будинку, однак не успадковують частину спадщини після смерті діда [PERSON] та баби [PERSON]. Враховуючи, що позивач фактично прийняв спадщину, суд прийшов висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок, розташований в є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved