Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач звернувся 24.05.2021 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 03.05.2019 року між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради як наймодавцем та [PERSON] як наймачев, укладено договір найму житла в будинку державного і комунального житлового фонду. У квартирі зареєстрований позивач, його дружина та син, але фактично з 2009 року син позивача - [PERSON] в квартирі не проживає. Син не спілкується з батьком, тому він змушений звернутися до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2021 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 01.07.2021 року. До суду 29.06.2021 року надійшов відзив [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] , відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивований тим, що реєстрація місця проживання дружини позивача [PERSON] була незаконно та скасована 18.07.2019 року, адже остання була зареєстрована без згоди відповідача. Проживання відповідача у квартирі батька стало неможливе після його одруження з [PERSON] , які чинили відповідачу перешкоди у користуванні квартирою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2020 року визнано за [PERSON] право реєстрації місця проживання, у задоволенні позовних вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення відмовлено. Зустрічний позову [PERSON] про вселення є предметом розгляду Одеського апеляційного суду. Тому, відповідач, не користується квартирою через об`єктивні труднощі, хоча сплачує комунальні платежі та бажає проживати в квартирі. В результаті проведених підготовчих дій у підготовчому засіданні 01.07.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 03.08.2021 року. У судовому засіданні 03.08.2021 року суд відмовив у поновленні процесуальних строків на подання заяви про виклик свідків, таку заяву залишив без розгляду, було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про надання часу для підготовки відповіді на відзив, розгляд справи відкладено на 23.11.2021 року. До суду 10.08.2021 року надійшла відповідь на відзив представника позивача - [PERSON] , відповідно до якої вказала, що [PERSON] з`їхав з квартири ще в 2009 році за власним бажанням. Відповідач знаходиться у шлюбі та проживає з дружиною за іншою адресою. До суду 17.09.2021 року надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача [PERSON] , у яких відзначено, що відповідач з`їхав з квартири саме через заселення [PERSON] , з якою склалися неприязні стосунки та яка чинила йому перешкоди у користуванні квартирою. У судове засідання 23.11.2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача - [PERSON] 22.11.2021 року надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її значною завантаженістю. Від представника відповідача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Будь-яких доказів зайнятості представника позивача [PERSON] суду не представлено, тому причини неявки представника позивача є неповажними, а, отже, підстави для відкладення розгляду справи, у суду відсутні. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Центрального районного суду м. Одеси від 05.11.2002 року (справа №2-2647/2002) задоволено зустрічний позов [PERSON] та визнано за ним право на квартиру [ADDRESS] , зобов`язано Центральну райадміністрацію виконкому Одеської міськради укласти з [PERSON] договір найму на вищевказану квартиру (а.с.8). 03 травня 2019 року між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради та [PERSON] було укладено договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, відповідно до п.1 та п.2 якого наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї: [PERSON] право користування 1-о кімнатною квартою [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] є сином [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження (а.с.23). 07.12.2018 року [PERSON] уклав шлюб с [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.26). З довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрації) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] позивач та відповідач зареєстровані з 2004 року, а [PERSON] зареєстрована в квартирі 21.05.2019 року (а.с.10). Як дійсно вказує представник відповідача, 18.07.2019 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради проведено скасування реєстрації місця проживання [PERSON] (а.с.31). Приморським районним судом м. Одеси розглянуто цивільну справу №522/18372/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання за особою права на реєстрацію місця проживання та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення та виселення та рішенням від 14.12.2020 року визнано за [PERSON] право на реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , без отримання згоди власника-співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (а.с.33-37). Рішення було оскаржено та як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень постанови Одеського апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги ще немає. З листа відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області від 25.03.2021 року вбачається, що [PERSON] звертався до відділення поліції 09.03.2021 року, йому було повідомлено про виникнення між ним та [PERSON] цивільно-правових відносин, адже мешканці будинку підтверджують що відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі, адже йому нібито чинять перешкоди у користуванні жилим приміщенням (а.с.11). 15.06.2021 року сусідами сторін з квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] складено акт про те, що [PERSON] декілька років не пускає [PERSON] в квартири [ADDRESS] (а.с.29). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.06.2021 року вбачається, що за параметрами пошуку « [PERSON] » за [PERSON] не зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна (а.с.38). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не довів належними та допустимими доказами факт непроживання відповідача у вказаній квартирі більше передбаченого терміну без поважних причин, адже відповідач вказує, що не має можливості проживати в квартирі з незалежних від нього обставин, спір щодо вселення [PERSON] перебуває на розгляді в Одеському апеляційному суду. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] проживає зі своєю дружиною в іншій квартирі не приймаються судом до уваги, адже не підтверджені жодним доказом. З огляду на вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed