Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11354151000 від 2 червня 2008 року, укладений між ним та Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк». В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту АКБ «УкрСиббанк» не було виконано вимоги п.2 ч.1 ст11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, умови договору є несправедливими, оскільки його положення містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В судовому засіданні 3 лютого 2016 року представник позивача позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. В наступні судові засідання представник позивача не з'явилася. У поданій до суду заяві просила справу розглянути у її відсутності та позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивач був належним чином повідомлений про всі умови договору, перед укладанням договору отримав інформаційний лист згідно із вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», що підтвердив своїм підписом у договорі. Сукупна вартість кредиту визначена в графіку платежів, який міститься у додатку № 2 до кредитного договору. Підстав для визнання кредитного договору недійсним позивачем не наведено та не доведено. Просить в задоволенні позову відмовити. За клопотанням представника позивача судом залучалася до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], поручитель за кредитним договором. Оскільки [PERSON] не заявила про свою участь у справі, справа розглядалася без неї. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 2 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 11354151000, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти в розмірі 50050 доларів США зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами із терміном повернення кредиту не пізніше 29 травня 2029 року. 8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого відповідач набув права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договором про надання споживчого кредиту № 11354151000 від 2 червня 2008 року. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода укладання договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори ( або утримуватися від укладання договорів ) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Згідно із ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до п.1 ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 2 червня 2008 року сторони підписали спірний кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. При підписанні вказаного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору : мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобовязань позичальника, процентної ставки, порядку плати за кредит, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно із п.7.13 спірного кредитного договору позичальник [PERSON] своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обовязки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Позивачем також було підписано невідємні додатки до кредитного договору : графік погашення кредиту ( додаток № 1 ), графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту ( додаток № 2 ), тарифи банку ( додаток № 3 ). Представник позивача в судовому засіданні підтвердила, що позивач отримав копію кредитного договору в момент його підписання. Доказів наявності перед укладанням договору перешкод для звернення позивача за правовою допомогою до фахівця в галузі права з метою розяснення умов договору суду не надано. Зазначені обставини свідчать про те, що позивач, як позичальник, перед укладанням кредитного договору був ознайомлений зі всіма умовами договору, погодився з ними шляхом вчинення підпису на кожному аркуші договору та додатків до нього, а також отримав визначену законом інформацію. Частина 2 ст.1 Закону України «Про захист прав споживача» встановлює обовязок кредитодавця перед укладанням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про всі кредитні умови, тобто, регулює відносини сторін, які передують укладанню договору. Ненадання банком зазначеної у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформації, яку він повинен надати споживачу фінансових послуг, тягне за собою відповідальність, встановлену ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не приймає покликання позивача як на підставу визнання кредитного договору недійсним порушення відповідачем ч.2 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач перед укладанням договору отримав від банку інформацію, передбачену законодавством України. Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. За змістом ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суми мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК ( статті 2015, 1048-1052, 1054-1055 ), ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає встановленим законодавством вимогам та при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Рівненського міського суду від 21 лютого 2014 року у цивільній справі № 569/12623/13ц було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 11354151000 від 2 червня 2008 року в сумі 556049,52 грн. Вказаним рішенням було встановлено факт того, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини у вигляді кредитного договору. Будь-яких підстав вважати спірний договір недійсним встановлено не було. Згідно із ст.525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про наявність у спірному договорі несправедливих умов, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін, так як позивачем не зазначено, які саме умови договору він вважає несправедливими та на якій підставі. Невідповідність реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту вказаним у договорі є лише припущенням позивача і не підтверджена жодним доказом. Альтернативного розрахунку, з якого вбачалася б така невідповідність, позивачем не надано. Відтак, вимоги позивача щодо визнання кредитного договору недійсним суд вважає безпідставними і такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, суд зауважує, що позивач звернувся до суду з вимогою про визнання кредитного договору недійсним після спливу строку позовної давності, про застосування якої просить представник відповідача, та не надав суду доказів поважності причин пропуску позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України ). Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Кредитний договір укладено сторонами 9 червня 2008 року. Позивач був ознайомлений з умовами договору, отримав його екземпляр та мав можливість довідатися про порушення свого права. Отже, днем, з якого починається перебіг позовної давності за вимогою про визнання кредитного договору недійсним, є день укладення договору - 2 червня 2008 року. Позивач звернувся до суду 14 грудня 2015 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог по суті. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed