Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою до до Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час простою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частки заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 27 464,56 гривень; середнього заробітку за час простою за періоди з 01.01.2014 по 31.07.2014 у розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) в розмірі 28 288,82 гривень; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 121 826,46 гривень; компенсацію втрати частки заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати в розмірі 30 763,97 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що є громадянином України, [INFO]. Раніше проживав в місті Єнакієве Донецької області, працював в місті Єнакієве Донецької області. Але, через реальну загрозу своєму життю і здоров'ю, загрозу життю і здоров'ю своєї сім'ї, Позивач змушений був виїхати з тимчасово окупованої тереторії' на час проведення антитерористичної операції до міста Києва. Підтвердженням переїзду на тимчасове проживання (перебування) до міста Києва є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.08.2016 № 3004018068, видана Управлінням праці та соціального захисту населення, в якій зазначено фактичне місце проживання Позивача за адресою: [ADDRESS]. 11 грудня 2012 року на підставі наказу № 230к Позивач був прийнятий на роботу на посаду підземного гірничого майстра Структурного підрозділу «Шахта імені Карла Маркса» Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» (без статусу юридичної особи), правонаступником якого є Відповідач. 31 грудня 2014 року на підставі наказу Структурного підрозділу «Шахта імені Карла Маркса» Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» № 179к Позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України), що підтверджується копією його трудової книжки. При звільненні Позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 27 464,56 грн. Окрім цього, в період січня-липня місяців 2014 на підприємстві значився простій не з вини Позивача. Причиною простою підприємства було озброєне захоплення, так званими бойовиками ДНР, міста Єнакієве Донецької області, на якому працював Позивач. Таким чином, в разі вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час простою не з вини Позивача, на користь Позивача у примусовому порядку необхідно стягнути його середній заробіток за періоди з 01.01.2014 по 31.07.2014 у розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) Позивача в сумі 28288,82 грн. В день звільнення Відповідач не виплатив Позивачу зазначені суми. Тому, в нього виникло додаткове зобов'язання виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого станом на день пред'явлення позову (22.09.2016) склав 121 826,46 грн. Середній заробіток Позивачем розраховувався відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Днем звільнення Позивача є 31.12.2014, тому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, у нашому випадку за жовтень, листопад 2014. Крім того, у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати у Відповідача виник обов'язок виплатити Позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в розмірі 30 763,97 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просив розглянути справу в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів що у даному випадку вбачається за доцільне. Дослідив в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно ст. 238 КЗпП України, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. В судовому засіданні встановлено, що позивач 11 грудня 2012 року на підставі наказу № 230к Позивач був прийнятий на роботу на посаду підземного гірничого майстра Структурного підрозділу «Шахта імені Карла Маркса» Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» (без статусу юридичної особи), правонаступником якого є Відповідач. 31 грудня 2014 року на підставі наказу Структурного підрозділу «Шахта імені Карла Маркса» Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» № 179к Позивач був звільнений з займаної посади за власним бажанням (стаття 38 Кодексу законів про працю України), що підтверджується копією його трудової книжки.(а.с. 10-14). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином при звільненні Позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 27 464,56 грн. Зазначена заборгованість по заробітній платі підтверджується довідкою від 28.07.2016 № 456, виданою Структурним підрозділом «Шахта .імені Карла Маркса» державного підприємства «Орджонікідзевугілля», підписаною директором та головним бухгалтером.(а.с. 16). Відповідно до статті 115 Кодексу законів про працю заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Таким чином, відповідач зобов'язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред»явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Окрім цього, в період січня-липня місяців 2014 на підприємстві значився простій не з вини Позивача. Причиною простою підприємства було озброєне захоплення, так званими бойовиками ДНР, міста Єнакієве Донецької області, на якому працював Позивач. Відповідно до частини 3 статті 113 Кодексу законів про працю України за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Таким чином, в разі вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час простою не з вини Позивача, на користь Позивача у примусовому порядку необхідно стягнути його середній заробіток за періоди з 01.01.2014 по 31.07.2014 у розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) Позивача в сумі 28288,82 грн. В день звільнення Відповідач не виплатив Позивачу зазначені суми. Тому, в нього виникло додаткове зобов'язання виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого станом на день пред'явлення позову (22.09.2016) склав 121 826,46 грн. Середній заробіток Позивачем розраховувався відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Днем звільнення Позивача є 31.12.2014, тому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, у нашому випадку за жовтень, листопад 2014. Крім того, у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати у Відповідача виник обов'язок виплатити Позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в розмірі 30763,97 грн. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» у разі порушення строків виплати заробітної плати працівнику виплачується компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно з Правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-43цсі 4, відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих пін вираховується шляхом ділення індексу споживчих цін на індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується заробітна плата і мінус 1. Індекс споживчих цін обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу, при цьому до розрахунку не включається індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід. Інформація про індекси інфляції за 2014-2016 роки міститься в офіційних даних Міністерства фінанав України про індекси інфляції в Україні. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну7 плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров'я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Орджонікідзевугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час простою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частки заробітної плати у зв'язку із затримкою термінів її виплати підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2 083 грн. 44 коп.

Outcome: approved