Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 24.11.2007 виконавчим комітетом Ліснополянської сільської ради Марківського району Луганської області, актовий запис №9. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 14.09.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] 02 жовтня 2018 року звернулась з позовною заявою про стягнення аліментів, в якій просить стягнути з позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON], на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1400,00 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення нею повноліття. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 05.11.2018 зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, розгляд підготовчого судового засідання відкладено до 14.11.2018. 14 листопада 2018 року ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину до судового розгляду. Позивач за первісним позовом [PERSON] в обґрунтування своїх вимог зазначив, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 24.11.2007. Від шлюбу є неповнолітня донька [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем. З [PERSON] вони не проживають разом сумісно близько п'яти років. Причиною розірвання шлюбу стало те, що вони в психологічному плані були несумісні, по цій причині в сім'ї виникали сварки та скандали, які привели до того, що вони втратили один до одного почуття любові та взаєморозуміння, спільне життя стало неможливим, подальше подружнє життя суперечить його інтересам. Спір про майно подружжя відсутній. Донька буде проживати з відповідачем, з цим позивач згоден, оскільки матеріальну допомогу на їх утримання він надає. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначає, що 24 листопада 2007 року вона уклала з [PERSON] шлюб. У шлюбі народилась донька [PERSON], [INFO]. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] погоджується з тим, що буде надавати матеріальну допомогу, однак постійної роботи він не має, дохід у нього не стабільний. За таких обставин вона вважає, що присудження аліментів у твердій грошовій сумі буде відповідати інтересам дитини. Відповідач інших утриманців не має, працездатний, постійного доходу не має, працює вахтовим методом, має мінливий дохід, попередньо вони домовились, до відповідач може сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі 1400 грн., щомісячно. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй позовні заяві про розірвання шлюбу просить справу розгляду без його участі, відзив на зустрічну позову заяву не надавав, причини не явки суду не повідомив. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за первісним позовом про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом про стягнення аліментів розглядати без її участі, проти позовних вимог за первісним позовом про розірвання шлюбу не заперечує, на зустрічних позовних вимогах наполягає. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказів та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що первісний позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Матеріалами справи встановлено, що з 24 листопада 2007 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом шлюб серії [NUMBER], виданим 24 листопада 2007 року Виконавчим комітетом Ліснополянської сільської ради Марківського району Луганської області, актовий запис № 09. Сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 08 травня 2008 року Виконавчим комітетом Кам'янської сільської ради Новопсковського району Луганської області. Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не заперечує проти розірвання шлюбу, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, а також визнання позову відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом, суд приходить до висновку, що шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається з свідоцтва про шлюб при реєстрації шлюбу відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом змінила своє прізвище «[PERSON]» на прізвище чоловіка «[PERSON]», відповідач за зустрічним позовом та позивач за первісним позовом не заявила вимоги про зміну прізвища на дошлюбне, тому суд має підстави залишити їй прізвище «[PERSON]». Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом та позивача за первісним позовом аліментів на утримання дитини [PERSON], суд зазначає наступне. З довідки виданої Виконавчим комітетом Кам'янської сільської ради Новопсковського району Луганської області №49 від 08.01.2019 вбачається, що позивач [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS], та має такий склад сім'ї: донька [PERSON], 2008 року народження. Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, діючої в Україні з 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов'язків. Такий обов'язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує рівність сторін щодо участі в утриманні дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, зважаючи на встановлені обставини справи, суд вважає доведеним обов'язок відповідача за зустрічним позовом, який є батьком дитини, сплачувати аліменти на її утримання, приймаючи до уваги, що домовленості між сторонами про способи виконання обов'язку утримувати дитину не має, суд приходить до висновку про задоволення позову та присуджує стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини в твердій грошовій сумі розміром 1400 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Тому за правилами ст. 141 ЦПК України при винесенні рішення з відповідача належить стягнути судові витрати. Також, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць.

Outcome: approved