Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачки з позовом, в якому на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України просив її виселити з нежилого приміщення за адресою по [ADDRESS] (приміщення метеостанції Сарни Рівненського ЦГМ) та стягнути судові витрати. Позов обґрунтував обставинами перебування будівлі метеостанції в оперативному управлінні позивача, у 1995 році [PERSON] , як працівнику метеостанції, було надано дозвіл на тимчасове проживання у частині метеостанції у зв`язку з її потребою у житлі, наказом позивача від 4 січня 2006 року № 04/к відповідачка була звільнена з тимчасової посади прибиральниці метеостанції, у зв`язку із виходом на роботу основного працівника. Оскільки відповідачка та її дочка 22 березня 2004 року були зареєстровані за вказаною адресою без дозволу позивача, 31 грудня 2010 року між сторонами укладено договір найму житла № 2 , який продовжувався кожного року, останній раз у серпні 2015 року - до 31 грудня 2015 року, відповідачка тривалий час не проживає та не має потреби в оренді частини приміщення метеостанції, речі не вивезла, ключі від частини приміщення не повернула, чим порушила права позивача на вільне володіння і користування належним йому майном. [PERSON] на підставі ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР звернулася до суду із зустрічним позовом до Рівненського обласного центру з гідрометеорології про усунення перешкод у користуванні частиною приміщення. Зустрічна позовна заява мотивована законністю підстав вселення та проживання у спірному приміщенні з 19 листопада 1996 року, обставинами її реєстрації у ньому; роботи у позивача понад 10 років. Оскільки центром чиняться перешкоди у користуванні приміщенням - відключено його від електричної енергії, газопостачання і водопостачання, просила усунути ці перешкоди, при цьому не зазначила спосіб захисту порушеного права - зобов`язання відповідача до вчинення дій. В судове засідання представник Рівненського обласного центру з гідрометереології та [PERSON] не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи в зв`язку із поширенням інфекції COVID-19. Суд на підставі ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи, які не з`явились, на підставі наданих доказів, поданих ними до початку розгляду справи по суті, причини неявки сторін судом визнані неповажними. Дослідивши документи справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до свідоцтва про право власності від 20 травня 2009 року адміністративна будівля по [ADDRESS] є нежилою, власником є держава Україна в особі Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та перебуває в оперативному управлінні Рівненського обласного центру з гідрометеорології. 31 грудня 2010 року між Рівненським обласним центром з гідрометеорологією та [PERSON] укладений договір найму житла № 2, на підставі якого останній надано для проживання приміщення у будівлі по [ADDRESS] . 10 серпня 2015 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору найму житла, якою продовжено строк дії договору найму житла до 31 грудня 2015 року. [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Сарненської міської ради № 02/16 від 30 червня 2017 року та не заперечувалось сторонами. Рівненський обласний центр з гідрометеорології неодноразово звертався до [PERSON] з листами про виселення та зняття з реєстрації разом з дочкою - [PERSON] . Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Враховуючи період проживання відповідачки у спірному приміщенні, тривалість зв`язків [PERSON] з цим місцем, період її реєстрації, суд приходить до висновку, що спірне приміщення має ознаки житла, втручання у яке не обумовлене суспільною необхідністю. Оскільки спірні правовідносини регулюються нормами житлового, а не цивільного законодавства, підстави для задоволення первісного позову в межах заявлених вимог відсутні. Зустрічний позов [PERSON] в зв`язку з некоректним формулюванням вимоги також не підлягає задоволенню, оскільки не містить вказівки про зобов`язання відповідача або інших осіб вчиняти дії, виходити за межі заявлених вимог суд не має повноважень. На підставі викладеного, ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК Української РСР,

Outcome: dismissed