Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач в серпні 2015 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 13 липня 2003 року позивач уклав шлюб з відповідачем, який рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.08.2012 року був розірваний. За час шлюбу 02.09.2003 року сторони придбали чотирикімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на відповідача. Позивач зазначає, що для придбання даної квартири подружжям був взятий кредит в ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 23\~215 доларів США, в грудні 2003 року заборгованість за кредитом була подружжям погашена, сторони брали участь у погашенні заборгованості по кредиту спільно. Зазначав, що 06 квітня 2014 року між ним та відповідачкою укладено шлюбний контракт, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, яким квартира [ADDRESS] що зареєстрована на ім'я дружини, віднесена до особистої власності відповідача. Посилаючись на те, що право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, а згідно умов договору позивач передав у власність відповідача належну йому частку вказаної квартири як спільного сумісного майна подружжя, що суперечить вимогам ч.5 ст.93 СК України, просив на підставі ст. ст.203, 215 ЦК України визнати недійсним пункт 2 шлюбного контракту та визнати за позивачем право власності на 1\\2 частини квартири [ADDRESS] та виділити в натурі по 1\\2 частині вказаної квартири кожному із сторін. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з викладених в позові підстав та просять задовольнити. Однак в судових дебатах просили суд визнати недійсним пункт 2 шлюбного контракту та визнати за позивачем право власності на 1\\2 частини квартири [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином через оголошення в пресі в газеті «Час Київщини» від 23.10.2015 року. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2003 року по 13 серпня 2012 року.(а.с.6-7). Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2003 року на ім'я [PERSON] придбана квартира [ADDRESS] (а.с.8). 06 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний контракт , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] , згідно з умовами п.2 якого подружжя дійшли згоди, що квартира [ADDRESS], що зареєстрована на ім'я дружини, та була придбана у шлюбі , вважається особистою власністю дружини. (а.с.5). Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на те, що пункт 2 шлюбного контракту не відповідає вимогам ч.5 ст.93 СК України. За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1\~ст.15 ЦК, ч.1\~ст.3 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.3\~ст.10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України. Суд відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Статтею 9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно із ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Пунктом 2 шлюбного контракту сторони визначили саме правовий режим квартири [ADDRESS] яка зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2003 року. Твердження позивача, що пункт 2 шлюбного контракту не відповідає вимогам ч.5 ст.93 СК України, оскільки за умовами цього пункту позивач фактично передав належну йому частку у спільному сумісному майні подружжя відповідачу, суд відхиляє, так як такі не ґрунтуються на умовах контракту. Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюбний контракт відповідає вимогам статей 93, 97 СК України, статей 203, 215 ЦК України , а тому позовні вимоги позивача про визнання п.2 шлюбного контракту недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Оскільки відсутні підстави для задоволення вимоги про визнання п.2 шлюбного контракту недійсним, суд вважає відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права власності за позивачем на 1\\2 частку спірної квартири та виділ її в натурі , оскільки вони є похідними від первісної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed