Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання її втратившою право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він являється власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрована і його колишня дружина - [PERSON], яка в ній не проживає понад три роки, але в добровільному порядку знятись з реєстрації відмовляється. На даний час він має намір здійснити відчудження квартири, але реєстрація там відповідача створює у цьому перешкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з»явилась, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, вважається такою, що про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази , суд вважає , що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Статею 319 ЦК України передбачено ,що власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено, що строни у справі з 25 грудня 2003 року по 05 квітня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS]. Вказана квартира набута ним у власність на підставі рішення виконавчого комітету Маловисківської міської ради № 53 від 26 лютого 2004 року в зв»язку з погашенням договору купівлі-продажу (а.с. 5, 18), в період перебування в шлюбі з відповідачкою у справі. Відповідно до ст. 60 СК України , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). З аналізу зазначених норм права вбачається, що відповідачка , в силу вимог ст. 60 СК України, являється співвласником спірної квартири, тому законних підстав для задоволення позову немає. Судові витрати у справі , відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed