Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду з позовом до Слобожанської (колишня Ювілейна) селищної ради Дніпровського (колишній Дніпропетровський) району Дніпропетровської області про визнання незаконною бездіяльності Слобожанської (колишня Ювілейна) селищної ради, про припинення противоправного використання власності (спортивного майданчика) на шкоду громадянам, про відновлення становища, яке існувало до порушення у формі демонтажу та перенесення спортивного майданчика та про відшкодування моральної шкоди за акт дискримінації права на повагу до гідності фізичної особи, права на захист від неправомірних обмежень, що призвів до втрати творчих здібностей позивача. Позивач у судове засідання не з'явився, відповідно до позовної заяви просив суд слухати справу за його відсутності та винести рішення, яким визнати незаконною бездіяльність Слобожанської (колишня Ювілейна) селищної ради у справі про невиконання законних вимог трьох громадян, що викладені у заяві від 12.01.2016 року; зобов'язати Слобожанську (колишня Ювілейна) селищну раду Дніпровського (колишній Дніпропетровський) району Дніпропетровської області демонтувати і перенести в інше місце спортивний майданчик із синтетичним покриттям, що розташований між будинками №18 та №20 по вулиці Будівельників (колишня Фрунзе) у смт. Слобожанське; зобов'язати Слобожанську (колишня Ювілейна) селищну раду відшкодувати йому моральну шкоду, яку позивачем оцінено у 4 000 000 грн. за порушення права на повагу до його гідності, його права на захист від неправомірних обмежень, що призвів до суттєвого погіршення творчих здібностей позивача у вигляді втрати здатності створювати зображення крокусів олійними фарбами. Представник Слобожанської селищної ради у судове засідання не з'явився, відповідно до заперечень на позовну заяву просив суд слухати справу за його відсутності, у задоволенні позову просив суд відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Предметом позову [PERSON] є визнання незаконною бездіяльність Слобожанської селищної ради, зобов'язання демонтувати і перенести в інше місце спортивний майданчик, відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 000 грн. за порушення прав, передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 24 Конституції України. Ч.1 ст. 28 Основного Закону гарантує право кожного на повагу до його гідності. Дана норма прямої дії тлумачиться наступним чином: «Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.» Постановою Пленуму ВСУ від 27.01.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Ч.2 ст.24 Основного Закону проголошує: «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ЦПК України). Так, судовим рішенням від 02.06.2016 року у справі №175/706/16-ц за позовом [PERSON] до Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.09.2016 року, встановлено, що в селищі Слобожанське (колишнє Ювілейне) між будинками №18 та №20 по вул. Будівельників (колишня Фрунзе) є спортивний майданчик із синтетичним покриттям власником якого є Слобожанська (колишня Ювілейна) селищна рада. На даному майданчику, як вказує [PERSON] у своєму позові, неповнолітні та дорослі хулігани, змушують його та інших громадян знаходитись в атмосфері їхньої ненормативної лексики, що є грубим порушенням норми ст.28 ч.1 Конституції України. У зв'язку з чим, [PERSON] та інші громадяни звернулася до голови селищної ради з відповідною письмовою заявою про припинення порушення її прав, а також з вимогою про перенесення в інше місце спортивного майданчику. Проте, як зазначає [PERSON] в обґрунтування своїх вимог, відповідач (в особі голови Слобожанської (колишня Ювілейна) селищної ради) жодних офіційних відповідей на його звернення не надав, що є протиправною бездіяльністю, яка порушила його психологічний стан і завдали моральної шкоди, розмір якої [PERSON] оцінений у розмірі 4 000 000 грн. Так, згідно п.1 ч.4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Частиною 7 ст. 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, висловлення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Водночас, відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, а саме висловлень, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також, постановою Пленуму ВСУ від 27.01.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Згідно ч.1 ст.23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода, виходячи з п.1 та п.2 ч.2 ст. 23 Цивільного Кодексу України може проявлятися у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч.4 ст. 23 Цивільного Кодексу України оральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення (ч.1 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (ч.2 ст. 276 Цивільного Кодексу України). Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню (ст. 280 Цивільного Кодексу України). Частиною 1 ст.1167 Цивільного Кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Належних доказів спричинення такої шкоди відповідно до ст. 60 ЦПК України позивачем суду не надано. Крім того, питання правильного вирішення судом справ про відшкодування моральної шкоди неодноразово розглядалось Верховним Судом України, що знайшло своє відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.95 р. №4, у п.5 якої вказано, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Будь-яка із зазначених обставин відсутня в діях Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Також, у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шко\-дою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Однак, в позові [PERSON] не наведено жодного доказу, який би в контексті наведених вище правових норм, свідчив би про заподіяння моральної шкоди останньому, а також не підтверджено причинний зв'язок дій відповідача з порушенням психологічного стану позивача. З огляду на те, що відсутність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та негативними наслідками, які б мали настати для позивача, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що у своєму позові позивач посилається на сферу своєї професійної діяльності як створення літературних та образотворчих творів, однак доказів на підтвердження даного виду діяльності [PERSON] не надано. У додатках до позовної заяви наявне лише свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір на ім'я [PERSON] №402270 від 21.09.2011 року, та відсутні докази сфери професійної діяльності [PERSON] Таким чином, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у повному обсязі, а відтак суд дійшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed