Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач за первісним позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом, який в ході розгляду справу був уточнений до [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], Радомишльський сектор державної міграційної служби України в Житомирській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи його тим, що 14.09.2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 14400 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,72% на рік а суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.09.2025 року. В забезпечення виконання договору, 15.09.2005 року ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» та [PERSON] уклали договір іпотеки, згідно якого банком прийнято в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS]. Позивач за первісним позовом зазначає, що Банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав відповідачеві суму кредиту, натомість відповідач зобов»язання за кредитним договором не виконав, від виконання зобов'язання ухиляється, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 30393,02 дол. США, що за курсом НБУ станом на 10.04.2013 року складає 242 840 грв. 23 коп., тому позивач звернувся до суду та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки та зняти їх з реєстраційного обліку. Під час розгляду справи [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» про зобов»язання ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» укласти договір реструктуризації заборгованості за кредитним договором. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] свої позовні вимоги мотивувала тим, що порушення умов укладеного кредитного договору настало внаслідок форс-мажорних обставин, якими є фінансова криза в усьому світі в розумінні ст. 617 ЦК України і просила суд зобов»язати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укласти договір реструктуризації заборгованості за кредитним договором. Представник позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його безпідставність. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримав свою зустрічну позовну заяву та просив її задовольнити з викладених у ній підстав, а в задоволенні первісного позову - відмовити. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування пояснив суду, що вони заперечують проти виселення неповнолітнього [PERSON]-[INFO], т.к. у разі його виселення будуть порушені права дитини. Представник Радомишльського РС УДМС в судове засідання не з'явися, надіслав о суду заяву в якій просить суд слухати справу без участі їх представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в зустрічному позові потрібно відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього кодексу. Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 14.09.2005 року року між ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZREWGF00000001 (а.с. 6-7). Відповідно до умов кредитного договору ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» надав [PERSON] грошові кошти в сумі 18 720,00 доларів США Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 10.04.2013 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» становить 30 393,02 доларів США, що станом на 10.04.2013 року відповідно до курсу національного банку України становить-242 840 грв.23 коп., із них : заборгованість за кредитом - 13 912,09 доларів США, що станом на 10.04.2013 року відповідно до курсу національного банку України становить- 111 157 грв. 60 коп., заборгованість за відсотками - 7367,13 доларів США, що станом на 10.04.2013 відповідно до курсу національного банку України становить- 58 863 грв. 37 коп., заборгованість з комісії - 1900 доларів США, що відповідно до курсу національного банку України становить- 15 187 грв.39 коп., заборгованість з пені - 7113 доларів США, що станом на 10.04.2013 року відповідно до курсу національного банку України становить-57 631 грв.87 коп.. Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Відповідно до ст.. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, і разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк, або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В якості забезпечення виконання зобов'язань між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу [PERSON] 15.09.2005 року, реєстровий № 2895. ( а.с. 10-12) Предметом договору іпотеки виступає нерухоме майно, яким є житловий будинок з господарським будівлями і спорудами під [ADDRESS], загальною площею - 67,9 кв.м., житловою площею - 47,8 кв.м. Відповідно п. 18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов»язань , передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі. Згідно зі ст.12 вказаного Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень статей 33, 35 цього ж Закону у разі порушення основного зобов'язання та умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. З матеріалів справи вбачається, що банк 24.02.2013 року направляв відповідачу вимогу про усунення порушення та сплату боргу, проте вимога банку відповідачем виконана не була. Так, як кредит відповідач отримував, проте свої зобов»язання за кредитним договором не виконав, суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки може проводитьсь за рішенням суду . У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: - загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна. За рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до довідки, виданої ПП « Житлоремсервіс-9» у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані три особи: [PERSON], [PERSON] - дочка власника, [PERSON], [INFO] - син власника. Згідно повідомлення Радомишльського РС УДМС України в Житомирській області, [PERSON] та її дочка [PERSON] прописані в будинку [ADDRESS] лише з 03.03.2006 року, в той час, як договір іпотеки було укладено 15.09.2005 року. У п. 44 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, зазначено, що згідно зі статтею 32 ПК. статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відтак, у зв»язку з тим, що неповнолітня дитина у житловому будинку на який звернено стягнення була зареєстрована після укладення договору іпотеки житлового будинку, суд не вбачає порушення прав малолітньої дитини при зверненні стягненні на предмет іпотеки та її виселенні. Крім того, як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 43 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, а саме, якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Із матеріалів справи вбачається, що одночасно з вимогою про дострокове погашення заборгованості по кредитному договору № ZREWGF00000001 від 14.09.2005 року, укладеному між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], останній 24.02.2013 року надіслано вимогу про добровільне виселення з житлового будинку [ADDRESS], власником якого вона є та який є предметом договору іпотеки від 14.09.2005 року, яким було забезпечено виконання кредитного договору. Зазначене підтверджується квитанціями про відправку вимоги та копією реєстру поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленням на ім'я [PERSON] . Крім того, про наявність такої вимоги [PERSON], дізналася під час розгляду справи, приймаючи участь у судових засіданнях, заявляючи зустрічний позов про зобов»язання банку укласти договір реструктуризації боргу. Враховуючи, що відповідачі отримали вимогу про виселення, добровільно не звільнили житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, суд приходить до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом про виселення відповідачів підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога банку про ухвалення рішення щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у територіального органі державної міграційної служби України задоволенню не підлягає, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, в тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою). Таким чином, рішення суду про виселення відповідачів є самостійною підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, а тому відповідна вимога є зайвою. Не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про зобов»язання укласти договір реструктуризації заборгованості за кредитним договором у зв»язку з тим, що проведення реструктуризації є правом, а не обов»язком банку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення

Outcome: partial