Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача з тих підстав, що 12.10.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Строковий Пенсійний» для фізичної особи. На виконання своїх зобовязань по вказаному вкладу, 12.10.2011 позивач передав банку 3220 доларів США під 7,75% річних. Днем повернення депозиту є 12.04.2013 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача усно та письмово про повернення йому депозиту в сумі 3220 доларів США та виплату процентів за користування депозитом. 17.07.2017 року йому було повернуто депозит в сумі 3220 доларів США без виплати процентів за користування депозитом. 18.07.2017 року відповідач надав йому відповідь про те, що вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.03.2017 року визнано винуватою колишнього працівника банку [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч.ч. 3, 4 ст. 358 КК України. У звязку з цим відповідчем йому було виплачено кошти 18.07.2017 року встановлені вироком суду. Проте вважає, що відповідач не виконав свій обовязок щодо повернення йому відсотків за користування депозитом. Згідно розрахунку відповідач зобовязаний виплатити відсотки за користування депозитом з наступного дня надходження вкладу в банк по день фактичного їх повернення, тобто з 13.10.2011 року по 18.07.2017 року, з розрахунку 7,75 % річних, в сумі 1447,1 доларів США, а також 3% річних в сумі 483 доларів США. Враховуючи вищенаведене просив стягнути з відповідача на його користь проценти за користування депозитом в розмірі 1930,1 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ становить 49410,56 грн. 18.09.2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Івано-Франківського управління АТ «Ощадбанк», подало до суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому просило в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що 20.03.2017 року вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області було засуджено колишнього працівника банку [PERSON] та встановлено, що остання діючи умисно, з метою заволодіння коштами банку, не відобразила договір по даних бухгалтерського обліку банку та не внесла необхідні відомості в АБС «BARSWEB», а отримані кошти в сумі 3220,0 доларів США вкладника [PERSON], привласнила. Посилання позивача на те, що він неодноразово звертався до банку з метою повернення коштів у звязку з закінченням терміну дії договору жодними доказами не підтверджено. Одночасно позивач вимагає повернення відсотків за період який не регламентований ні договором ні жодним іншим документом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі. До цього ж представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні уточнив суму заборгованості в еквіваленті до національної валюти гривні відповідно до курсу НБУ станом на 18.07.2017 року - часу видачі депозиту, а саме вказав, що загальна сума відсотків, які слід стягнути з відповідача становить 1930,1 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ складає 50105,40 грн. Представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, підтримав раніше подані заперечення на позов. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, суд вважає, що позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Судом встановлено, що 12.10.2011 року між АТ «ОщадБанк», в особі ст. контролера-касира [PERSON], та [PERSON] було укладено договір № 434148 на вклад «Строковий Пенсійний» для фізичної особи, відповідно до якого останній вніс, а банк прийняв на вкладний (депозитний) рахунок № 26353000434148 на умовах вказаного договору кошти в сумі 3220,0 Доларів США строком на 18 місяців (п. 1.1 Договору). Згідно п.п. 1.2, 1.3. Процентна ставка за депозитом встановлювалась в розмірі 7,75 % річних. Сплата процентів за користування депозитом здійснюється разом з поверненням депозиту (а.с. 8, 33-34). На виконання умов вказаного договору [PERSON] вніс на депозитний рахунок 3220,0 Доларів США, що підтверджується квитанцією № 434148 від 12.10.2011 року (а.с. 9, 32). 15.11.2016 року, на звернення [PERSON] від 03.11.2016 року, ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», надало письмову відповідь № 25-2/274/2086 та повідомило, що 12.03.2015 року до ЄРДР за № 12015090240000084 внесено відомості, щодо незаконних дій колишнього працівника банку [PERSON] та підозру її у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Оскільки кримінальне провадження перебуває на розгляді в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області, питання щодо повернення коштів по зверненню [PERSON] буде вирішено після прийняття рішення судом (а.с. 35). 17.07.2017 року, на звернення [PERSON] від 27.06.2017 року, ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Івано-Франківського обласного управління АТ «Ощадбанк», надало письмову відповідь № 26-08/93 та повідомило, що 20.03.2017 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області ухвалено вирок, згідно якого колишнього працівника ТВБВ сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] визнано винуватою за ч. 3 ст. 191, ч.ч. 3, 4 ст. 358 КК України та призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади повязані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності на строк 2 роки. Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області вступив в законну силу, а Банком проводяться виплати коштів постраждалим вкладникам ТВБВ 10008/052 в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області (а.с. 10). Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, згідно вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.03.2017 року, який набрав законної сили 20.04.2017 року, встановлено, що 12.10.2011 [PERSON], перебуваючи в приміщенні ТВБВ № 10008/052, отримала від [PERSON] гроші в сумі 3220 доларів США, які останній передав для укладення депозитного договору та внесення коштів на депозитний рахунок. Проте, [PERSON], діючи умисно, з метою заволодіння коштами банку, уклала з [PERSON] депозитний договір № 434148 на внесену суму, який видала йому, однак не відобразила вказаний договір по даних бухгалтерського обліку банку та не внесла необхідні відомості у АБС «BARSWEB», а отримані від нього кошти в сумі 3220 доларів США привласнила. Таким чином, [PERSON] привласнила кошти ПАТ «Ощадбанк», внесені на депозит [PERSON] в сумі 3220 доларів США, що у гривневому еквіваленті по офіційному курсу Національного банку України на день вчинення злочину становило 25663,4 грн. Тобто, [PERSON] 12.10.2011, отримавши у [PERSON] вклад в розмірі 3220 доларів США, з метою його привласнення, не уклала депозитний договір та не облікувала вказані кошти по даних бухгалтерського обліку, а видала [PERSON] завідомо неправдивий документ незареєстрований договір №434148 на суму коштів фактично наданих клієнтом коштів (а.с. 6-7). У ч. 1 ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У ст.ст. 1060, 1061 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Вказаною статтею не врегульовано випадку, коли у строк, передбачений договором, банк не повернув вкладнику його вклад. Разом з тим, у ч. 3 ст. 1058 ЦК України вказано, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зет. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року N 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг. Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства; або з інших угод, які не суперечать Закону. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів вважається, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Таким чином, спірні правовідносини врегульовані також й Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживача, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон 1023-Х1І). Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини. Отже, укладення між сторонами Договорів про відкриття депозитних рахунків на вклади «Комбінований» та «Пенсійний» породило для сторін цивільні права та обовязки продавця та покупця, що регулюються Законом України «Про захист прав та споживачів». У статтях 60, 61 ЦПК встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами. Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. При вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобовязання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобовязаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи». Як вбачається з копії заяви на видачу готівки № 34226508 (94309195) від 18.07.2017 року відповідач видав позивачу кошти на суму 3220,0 доларів США згідно депозитного договору, що в еквіваленті у гривнях на момент видачі становило 83606,71 грн. (а.с. 14). Доказів про повернення процентів за користування депозитом «Строковий Пенсійний», відповідачем по справі суду не представлено. Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 28.01.2015 року по справі № 6-247цс14, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові, а також 3% річних на суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання. Крім цього, Верховний Суд України на засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 6 квітня 2016 року розглянув справу № 6 352 цс 16, предметом якої був спір вкладника з банком про відшкодування шкоди, завданої злочином (викраденням працівником банку вкладу) та зробив правовий висновок, відповідно до якого після того, як вкладник на підставі договору банківського вкладу передав гроші уповноваженій особі банку власником грошей став банк, а тому в разі їх викрадення шкоду завдано банку, а не вкладнику. Вкладник повинен вимагати від банку не відшкодування шкоди, а виконання обовязку за договором банківського вкладу повернення суми вкладу та процентів за користування ним. Отже, враховуючи те, що [PERSON] передав уповноваженій особі банку кошти в сумі 3220 доларів США для внесення на депозитний рахунок та на вказану суму було нараховано відсотки, як зазначено у Договорі на вклад «Строковий Пенсійний», а отже вкладник вправі вимагати від банку повернення процентів за користування ним, а також 3% річних на суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання. Відмовляючи повернути позивачу кошти з нарахованими відсотками, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз. 1 ст. 1 протоколу вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених з законом і загальними принципами міжнародного права». Згідно п. 3.3 постанови правління НБУ «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» від 03.12.2003 року N 516 за договором банківського вкладу (депозиту) на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. Також відповідно до п. 1.6 вказаної постанови Банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач не виконав свого обов`язку перед позивачем, чим порушив його право як споживача на своєчасне виконання такого обовязку, суд вважає, що відповідач зобовязаний сплатити позивачу відсотки за користування депозитом, нараховані з наступного дня надходження вкладу 13.10.2011 року по день фактичного повернення вкладу вкладнику 18.07.2017 року у розмірі 1930,10 Доларів США, які складаються з: 1447,10 Доларів США - 7,75% за користування депозитом згідно договору та 483,0 Доларів США - 3% річних на за несвоєчасне виконання грошового зобовязання згідно розрахунку проведеного позивачем у позовній заяві (а.с. 3-4). Згідно роздруківки з офіційного сайту НБУ від 22.09.2017 року офіційний курс гривні до Долара США станом на 18.07.2017 року становить 25,96 грн. (а.с. 37). А отже заборгованість по процентах за користування депозитом у загальній сумі 1930,10 Доларів США в еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.07.2017 року становить 50105,40 грн. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог, а тому позов, з урахуванням уточнених позовних вимог, слід задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача 1930,10 доларів США процентів за користування депозитом згідно договору № 434148 на вклад «Строковий Пенсійний» для фізичної особи від 12.10.2011 року. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що позивач у відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, то з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином на підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 23, 526, 527, 610, 611, 625, 1058, 1060, 1061, 1172 ЦК України, ст. 42 Конституції України, ст. ст. 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»,

Outcome: approved