Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 03.07.2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого на ім»я [PERSON] відкрито картковий рахунок та надано кредит шляхом відкриття кредитної лінії із визначеного банком ліміту кредиту, погоджено умови та строки повернення кредитних коштів позичальником. У зв'язку з порушенням відповідачем обумовленого сторонами строків погашення кредиту та сплати відсотків, станом на 10.03.2015 року утворилась заборгованість в сумі 2499,75 грн. Представник позивача в судове засідання не з»явився, надав заяву про можливість слухання справи у його відсутності. Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Вказувала на належне виконання взятих на себе зобов»язань за укладеним договором. Заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, основані на договорі. Так, 03.07.2007 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого на ім»я [PERSON] відкрито картковий рахунок та надано кредит шляхом відкриття кредитної лінії із визначеного банком ліміту кредиту, погоджено умови та строки повернення кредитних коштів позичальником. Заборгованість за тілом кредиту становить 2499,75 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За положеннями ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.2.5 договору на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки держатель картки зобов»язаний щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією. За досліджених в судовому засіданні матеріалів, а саме: розрахунку заборгованості відносно позичальника [PERSON] (а.с.5) вбачається, що вказана особа здійснює чергові щомісячні платежі згідно умов та тарифів Правил здійснення операцій за картковими рахунками. Відомості про наявну прострочену заборгованість як за тілом кредиту, так і за відсотками, відсутні. Таким чином умовами договору визначено обов'язок позичальника повернути позику частинами. Строки погашення заборгованості позичальником не порушено, що і відтворено за наданим позивачем розрахунком заборгованості. Враховуючи вищенаведене, застосування положень ч.2 ст. 1050 ЦК України щодо дострокового повернення суми кредиту є безпідставним. За змістом позовної заяви позивач вказує на ту обставину, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладу фізичних осіб набула прав та повноважень на здійснення заходів для забезпечення збереження активів банку. Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до ч.6 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду вживає передбачені законодавством заходи щодо стягнення простроченої заборгованості позичальників та інших боржників банку. З урахуванням викладеного суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed