Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основну заборгованість за договором позики, що складає грошову суму коштів станом на 18 січня 2016р. у розмірі 195 063,69 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою, що складає грошову суму коштів на 18 січня 2016р. у розмірі 209903,48 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за порушення нею зобов`язання по договору, що складає грошову суму коштів у розмірі 71393,31 грн., та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у виді судового збору в сумі 3654 грн., обґрунтовуючи позов наступним. 1 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 8000 доларів США. У відповідності до умов позики, що зазначені в договорі, відповідач взяла вказані грошові кошти для будівництва автомагазину та станції монтажу автошин в [ADDRESS] , на місці тимчасового торгівельного павільйону, що належить їй на праві приватної власності. Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченої ст. ст. 207, 1047 ЦК України, в окремому абзаці якого відповідач за отримання грошових коштів розписалась та поставила власну печатку суб`єкта підприємницької діяльності. Тобто, 1 жовтня 2010 року, позивач передала відповідачу грошову суму коштів у розмірі 8000 доларів США на вказані цілі до 1 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою процентів відповідачем в розмірі 2%. Відповідно п. 1.3. договору, із спливом терміну повернення позики відповідач в разі неспромоги повернути всю суму позики, на протязі 10 днів зобов`язалась за власні кошти оформити договір іпотеки на земельну ділянку, автомагазин та станцію монтажу автошин. В порушення всіх умов договору відповідач з 1 жовтня 2010 року до лютого 2012 року, проценти за користування грошовими коштами не сплачував та не розпочав будівництва автомагазину та станції монтажу автошин. У відповідності до умов попередніх домовленостей, що зазначені в п. 1.1 договору відповідач взяла вказані грошові кошти для будівництва автомагазину та станції монтажу автошин. Укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченої ст. ст. 207, 1047 ЦК України, в окремому абзаці якого відповідач за отримання грошових коштів розписалася та поставила печатку підприємця. Тобто, 1 жовтня 2010 року, позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 8000 доларів США, на вказані цілі до 1 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою процентів відповідачем в розмірі 2% (160 доларів США). Відповідно п. 1.3. договору, із спливом терміну повернення позики відповідач в разі неспромоги повернути всю суму позики, на протязі 10 днів зобов`язалась за власні кошти оформити договір іпотеки на нерухоме майно, яке добудує на місці торгівельного павільйону за адресою: м. Кагарлик, вул. Фрунзе (біля елеватору). В порушення всіх умов договору відповідач з 1 жовтня 2010 року до 3 лютого 2012 року, проценти за користування грошовими коштами не сплачувала та відмовлялася оформляти договір іпотеки, обіцяючи, що скоро поверне всю суму боргу з урахуванням процентів за весь час користування грошовими коштами. Протягом 2011 року та по даний час позивач пред`являла відповідачу усні вимоги, згідно договору та положенням діючого цивільного законодавства щодо повернення заборгованості, на що відповідач прореагувала сплативши 12500,00 грн., що за курсом НБУ в день сплати складає 1564,29 доларів США - (03.02.12р.- 8000 грн., що за курсом НБУ складає 1001,29; 06.06.12р.- 2000,00 грн., що за курсом НБУ складає 250,23; 26.07.12 р. - 1500,00 грн., що за курсом НБУ складає 187,66 та 14.08.12р.- 1000,00 грн., що за курсом НБУ складає 125,11). Тобто згідно ст. 534 ЦК України сплачено проценти за листопад - грудень 2010 р. та січень - червень 2011 р. повністю. За липень 2011 р. залишилась заборгованість в сумі 35,71 доларів США ((10 місяців* 160) - 1564,29). З часу останньої сплати відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов`язання, передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує заяви позивача щодо повернення суми позики, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобов`язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов`язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконала свій обов`язок, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених ч. 1 ст. 1049 ЦК України, не надавши жодної відповіді на заявлену письмову вимогу, домовленості про зустрічі стала ігнорувати та змінила свій номер телефону, що не уможливлює вести подальші переговори. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики від 1 жовтня 2010 року вважається укладений між заявником - позикодавцем та боржником - позичальником, оскільки згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, в підтвердження чого, відповідач розписалась та поставила власну печатку суб`єкта підприємницької діяльності, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. ст. 549 - 552 ЦК України та п. 5.4. даного договору позичальник повинен сплатити пеню в розмірі 0,1% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1048, ч.2 ст. 625 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики щомісяця до дня повернення позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, а боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплачувати відсоток встановлений договором. Відповідно ПВС України № 6-49 цс 12 від 6 червня 2012 року згідно аналізу правових норм, зокрема, ст. ст. 536, ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту інших вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України, примусове виконання обов`язку в натурі є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Матюшенков Д.В. позовні вимоги [PERSON] не визнали та заперечували проти їх задоволення, оскільки відповідач не брала ніяких коштів в борг у [PERSON] , а тому і звернулися із зустрічним позовом щодо вказаного договору позики. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Матюшенков Д.В. звернулися із зустрічним позовом та просять суд визнати договір позики від 01.10.2014 р., що укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним, стягнути з [PERSON] судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 243,60 грн., обґрунтовуючи позов наступним. У зазначеній позовній заяві [PERSON] просить суд стягнути з неї загальну заборгованість за договором позики, пені та процентів за користування позикою у розмірі 401 494,06 грн. У зв`язку з цим повідомляє, що нею не отримувалися кошти від зазначеної особи, вона з нею зовсім не знайома, та ніколи її не бачила, і договір позики від 01.10.2014 р. був нею підписаний під тиском та погрозами. Зазначені факти підтверджуються наступним. Сам правочин був укладений у формі договору поруки, хоча предметом такого договору є швидше не надання грошових коштів у власність позичальника, та повернення їх з урахуванням сплати відсотків за їх користування, а факт прямого втручання у особисте життя [PERSON] , шляхом встановлення меж на використання коштів, обмеження права на вільне володіння та користування тимчасовим торгівельним павільйоном, шляхом вилучення правоустановчих документів на нього, а також документів, що підтверджують право оренди земельної ділянки під ним, зобов`язання викупити у органів місцевого самоврядування земельну ділянку без будь-яких обумовлень такої можливості, побудувати станцію для монтажу автошин, зобов`язання у майбутньому укласти договір іпотеки на майбутній ймовірний об`єкт нерухомості. Зазначені дії [PERSON] нібито мали б бути виконані у безумовному порядку, за нібито отримані від [PERSON] грошові кошти у сумі 8000,00 доларів США, що просто неможливо. Сама [PERSON] у своїй позовній заяві повідомляє, що [PERSON] сплачувались частково грошові кошти, але доказів такої сплати не наводить, але у свою чергу [PERSON] засвідчує, що не визнаючи дійсність самої угоди, вона не здійснювала жодних платежів на її користь до сьогоднішнього дня. Всі розрахунки та факти у позові плутаються між собою, що свідчить про бажання [PERSON] ввести суд у оману. Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України, правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина 1 ст. 236 ЦКУ передбачає, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення, оскільки вони безпідставні. Суд, вислухавши сторони, свідків та вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. З матеріалів справи вбачає, що 01 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується надати позичальникам грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, а останні зобов`язуються прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві до 01 жовтня 2011 року, а також сплатити проценти за весь термін надання грошових коштів у строк та розмірах, що обумовлені умовами цього договору; щомісячний розмір відсотків за цим договором складає 2 % від розміру позики. Сплата процентів здійснюється щомісячно готівковими коштами позичальників не пізніше 1 числа місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані. Позикодавець зобов`язаний надати позику в день підписання цього договору. Позикодавець зобов`язався надати позику в день підписання цього договору. Після настання дати, вказаної в пункті 3.2 договору позики (01 жовтня 2011 року), позичальник зобов`язався протягом трьох днів повернути повністю суму позики. Позика повертається грошовими коштами, про що складається акт приймання-передачі. Згідно з пунктом 5 договору позики, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. При порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного у пункті 4.3 договору позики, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,1 % від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. При цьому пеня на проценти не нараховується. Договір містить розписку [PERSON] про отримання 8 000 доларів США. Позичальнику позика надалася готівковими коштами, про що [PERSON] поставила свій підпис та відтиском печатки, яку поставлено на підпис. Висновком експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів № 1173 від 09.04.2015 року встановлено, що вік підписів від імені [PERSON] та [PERSON] в договорі позики від 01.10.2010 року, не відповідає визначеній в ньому даті. Визначення абсолютного часу виготовлення відбитків печаток та печатних текстів в договорі позики від 01.10.2010 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , фізико-хімічними методами не уявляється можливим, що зумовлено хімічним складом зазначених матеріалів. Підписи від імені [PERSON] та [PERSON] в договорі позики від 01.10.2010 року, виконано в період: жовтень 2013 року - березень 2011 року. Встановити, чи в один період часу були виконані записи, підписи, відбитки печаток в договорі позики від 01.10.2010 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , не виявляється можливим, в зв`язку з неможливістю визначення абсолютного віку відбитків печаток та тексту. Рукописні дописки та записи до підписів, відбитків печаток в договорі позики від 01.10.2010 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , відсутні. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] підтримав висновок експертизи № 1173 від 09.04.2015 року та пояснив, що ним проводилась дана експертиза та ним було встановлено, що підписи були поставлені саме в період жовтень 2013 року - березень 2011 року. Підписи сторін не перевірялися, оскільки відсутні були питання щодо поставлених підписів. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16. Встановлено, що [PERSON] підписала договір позики від 01 жовтня 2010 року, який також містить розписку останньої про отримання у борг 8 000 доларів США. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. За змістом статей 230, 231 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Ні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] , ні її представник адвокат Матюшенков Д.В. не довів підписання договору під психологічним тиском, оскільки будь - яких доказів вчинення правочину під впливом насильства не подавалося, а будь-яких доказів укладення договору позики під впливом обману не подавалося взагалі. Посилання адвоката Матюшенков Д.В на невідповідність дати підписання договору даті його укладення 01 жовтня 2010 року, а саме період з жовтня 2013 р. - березень 2011, як не спростовують, так і не підтверджують безгрошовість договору. Крім того, суд враховує, що договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей, а не з моменту підписання, тому дані обставини не впливають на його чинність. Дослідивши договір позики, який підписаний позичальником, та розписки останнього про отримання коштів у борг, суд встановив справжню правову природу укладеного договору, а також робить висновок щодо відсутності правових підстав вважати договір укладеним під психологічним тиском та погрозами, оскільки, в силу ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження даної обставини відповідачем до суду не надано. Ні позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , ні її представником адвокатом Матюшенковим Д.В. не доведено належними та допустимими доказами наявності правових підстав, визначених статтями 230, 231 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним. За таких обставин суд вважає відмовити в задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики недійсним, оскільки відповідачем не доведено повернення грошових коштів позивачу З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Дійсно, сума заборгованості із врахуванням наведеного офіційного курсу долара США станом на 18.01.2016 року становитиме 8000 х 24,382961 = 195 063,69 грн. Відсотки за користування позикою становитимуть 209 903,48 грн. - проценти за користування грошовими коштами за період з 01.08.2011 р. по 18.01.2016 р. включно - 53 місяці, 18 днів) (35,71 + (53*160)+(18х5,1613)) = 8608,6134 доларів США, що за курсом НБУ на 18.01.2016 р. складає 209 903,48 грн. (8608,6134х24,382961). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Суд бере до уваги договірний характер розміру пені, який встановлюється за згодою сторін, а отже [PERSON] та [PERSON] , укладаючи договір позики, вправі були визначити власний спосіб обчислення пені. Таким чином, оскільки сторони правочину передбачили стягнення пені за невиконання грошового зобов`язання, вимоги позивача [PERSON] і в цій частині вимог є обґрунтовананою. Визначаючи розмір як процентів, так і пені, що підлягає до стягнення на користь [PERSON] , суд погоджується із наданим розрахунком процентів та пені, який не спростований ні відповідачем [PERSON] , ні її представником адвокатом Матюшенковим Д.В., однак зважаючи на принцип диспозитивності та бажання позивача [PERSON] отримати проценти та пеню за невиконання грошового зобов`язання в розмірі, що зазначений нею у розрахунку, тому суд стягує із відповідача на користь позивача проценти в сумі 209 903,48 грн. та пеню в розмірі 71 393,31 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 3654,00 грн., що відповідає розміру визначеному Законом України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: approved