Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що 13.06.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір на виготовлення меблів, що оформлено бланком-замовленням. Відповідач взяв на себе зобов`язання про виготовлення кухонного гарнітуру, вартість якого складала 4000 грн., ліжка «Соната», вартість якої склала 8500 грн., загальна вартість замовлення склала 12 500 грн. За усною домовленістю з відповідачем позивач вніс передплату в розмірі 8000 грн., про що зазначено у бланку-замовленні, залишок суми позивач повинен був внести по закінченню виготовлення замовлення. Кінцева дата виготовлення замовлення є 05.07.2016 року. Відповідач у визначений термін замовлення не виготовив, про затримку виготовлення меблів позивачеві не повідомив та після спливу строку перестав відповідати на телефонні дзвінки позивача. На теперішній час меблі не виготовлені, замовлення відповідачем не виконано, сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 8 000 грн. відповідачем не повернуті. Тому позивач просить стягнути з відповідача суму в розмірі 8000 грн., інфляційні витрати за період з 05.07.2016 року по 26.11.2018 року в розмірі 3913, 14 грн. та три відсотки річних від простроченої суми за той же період в розмірі 573,77 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.02.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Відповідачеві було запропоновано надати відзив на позов, але від нього відзиву на позов не надано. Поштовий конверт з копією позову та додатками до нього повернувся до суду з поштовою відміткою «за закінчення терміну зберігання». Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3ст. 12 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, 13.06.2016 року між позивачем та відповідачем було простий письмовий договір на виготовлення меблів, що оформлено бланком про замовлення. Відповідач взяв на себе зобов`язання про виготовлення кухонного гарнітуру, вартість якого складала 4000 грн., ліжка «Соната», вартість якої склала 8500 грн., загальна вартість замовлення склала 12 500 грн. Відповідно до зазначеного у замовленні від 13.06.2016 року кінцевим терміном виконання зобов`язання відповідача є 05.07.2016 року. Згідно умов Договору позивач передав відповідачу у якості передплати 8000 грн. Відповідач у визначений термін замовлення не виготовив, про затримку виготовлення меблів позивачеві не повідомив та після спливу строку перестав відповідати на телефонні дзвінки позивача. На день подачі позивачем позову до суду меблі не виготовлені, замовлення відповідачем не виконано, сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 8 000 грн. відповідачем не повернуті. Згідно з положеннями ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що договір від 13.06.2016 року на виготовлення меблів, оформлено бланком про замовлення та підписано позивачем і відповідачем, тому він вважається укладеним правочином з усіма правами і обов`язками сторін цього договору. Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто, з положень даної статті чітко випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали договір і ним передбачається матеріальне зобов`язання однієї сторони перед іншою стороною. Відповідно до ст. 571 ЦК України встановлено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору від 13.06.2016 року щодо виготовлення меблів відповідачем, про що і зазначено у замовленні та підписано сторонами. Тобто, з положень даної статті чітко випливає, що завдаток може існувати лише у тому випадку, коли сторони уклали договір і ним передбачається матеріальне зобов`язання однієї сторони перед іншою стороною. В даному випадку між позивачем та відповідачем було укладено правочин з певними правами та обов`язати сторін, які передбачають матеріальні зобов`язання. Платіж, який внесений позивачем в рахунок виконання договору, визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, у якому надавалися, навіть якщо сторони прямо назвали цей платіж завдатком і передбачили відповідні правові наслідки. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Частими є випадки звернення до суду з позовам про повернення грошових коштів, які передавались як завдаток для забезпечення виконання договору, але договір в подальшому укладено не було. При розгляді таких справ суди керуються позицією ВСУ, викладеною у постанові від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12. Верховним Судом України зазначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором. Отже, сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 8000 грн. слід визнати попереднім платежем, а тому цей платіж вважається авансовим платежем. Отже, 8000 грн., сплачені позивачем в рахунок виконання договору, є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися. Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, початком перебігу строку прострочення виконання умов договору. Укладеного між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі, є 05.07.2016 року, а кінцевою датою позивач вважає дату звернення з позовом до суду, тобто 26.11.2018 року. Тобто, за період з 05.07.2016 року по 26.11.2018 року, у відповідності до розрахунку позивача, який не викликає сумніву у суду, індекс інфляції на прострочену відповідачем суму складає 3913,14 грн., а три відсотки річних за цей же період становить 573,77 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму авансу в розмірі 8000 грн., інфляційні витрати за період з 05.07.2016 року по 26.11.2018 року в розмірі 3913,14 грн. та три відсотки річних від простроченої суми за цей же період в розмірі 573,77 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову в повному обсязі, відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 768 грн. 00 коп. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved