Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач за основним позовом [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона у липні 2007 року вступила до Національного технічного університету «Київський політехнічний інститут» на денну форму навчання та у зв'язку з цим переїхала проживати до міста Києва. З вересня 2007 року вона проживала спільно однією сім'єю з [PERSON] у квартирі, яку вони спільно винаймали за адресою: [ADDRESS]. У квітні 2008 року вони придбали квартиру [ADDRESS], в якій після проведення ремонту продовжили спільно проживати. 17.09.2011 року між ними було укладено шлюб. Спільне життя не склалося через розходження характерів, дітей від шлюбу не мають, шлюбні відносини припинилися в січні 2017 року, примирення на її думку не можливе. За час спільного проживання ними була набута квартира [ADDRESS], яка придбавалася ними у кредит. Поряд з навчанням вона працювала та допомагала виплачувати кредит. Розмір кредиту становив 72 800 доларів США відповідно до кредитного договору, укладеного 15.04.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] Забезпеченням виступила придбана ними квартира. Для облаштування ремонту в придбаній квартирі були взяті кошти в банку «Сведбанк» згідно кредитного договору від 02.06.2008 року у вигляді кредитної лінії що не поновлюється у розмірі 20 000 доларів США на строк по 01.06.2018 року. У зв'язку з неможливістю своєчасно виплачувати заборгованість за кредитним договором від 15.04.2008 року, до кредитного договору та договору іпотеки в подальшому було укладено ряд додаткових угод. На підставі договорів факторингу статус кредитора змінився з ПАТ «Сведбанк» на «ТОВ «Вектор плюс», та з ТОВ «Вектор плюс» на ТОВ «Кредитні ініціативи». Станом на 27.02.2013 року сума заборгованості по даному кредиту складала 82 610,45 доларів США. Дане свідчить про те, що за період з 15.04.2008 року по 27.02.2013 року заборгованість за кредитним договором не зменшилася, а навпаки, зросла. У 2015 року вони стикнулися з фінансовими труднощами, що унеможливило здійснювати виплати за кредитним договором, у зв'язку з чим [PERSON] звертався до ТОВ «Кредитні ініціативи» з проханням врегулювати ситуацію будь-яким шляхом, на що останні запропонували їм врегулювати заборгованість шляхом внесення відступного у сумі 319 720 грн., на що вони погодилися. 30.04.2015 року у зв'язку з виконанням зобов'язання перед ПАТ «Сведбанк» заборона відчуження за адресою: [ADDRESS] була знята. Зберегти сім'ю вважає неможливим і звернулася до суду з даним позовом та просить суд розірвати шлюб, встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2007 року по 17.09.2011 року, поділити майно подружжя та визнати за нею та за відповідачем право власності по ? частині квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Не заперечували щодо поділу обов'язків по кредитним договорам перед банком по ? частині, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] - відповідач по основному позову та позивач по зустрічному позову, звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: грошові кошти розміром 165 227 грн., сплачені ним ВАТ «Сведбанк» до квітня 2010 року за іпотечним кредитом на спірну квартиру визнати його особистою приватною власністю; розподілити зобов'язання за кредитним договором від 15.04.2008 року та за кредитним договором від 29.12.2014 року шляхом покладення на нього у повному обсязі зобов'язань по сплаті суми заборгованості по договорам відповідно 333 902 грн., та 60 871 грн. (всього на суму 394 773 грн.); припинити право [PERSON] на частку в спільному майні подружжя, яким є спірна квартира; визнати за ним право власності на спірну квартиру. Свої вимоги обґрунтував тим, що він переїхав до Києва в червні 2007 року, орендував собі на свої кошти квартиру, а [PERSON] у серпні 2007 року склала іспити до КПІ та у цьому ж місяці переїхала до гуртожитку вказаного навчального закладу, де мешкала і була зареєстрована. В період з вересня 2007 року і до укладення офіційного шлюбу 17.09.2011 року між ним та [PERSON] мали місце доволі близькі довірительні відносини, існування яких він не оспорює і пояснює це спільними інтересами, спільним колом знайомих та друзів, спільним проведенням дозвілля тощо. 15.04.2008 року він оформив на своє ім'я у ВАТ «Сведбанк» іпотечний кредит на суму 72 800 доларів США, що на той час становило 356 720 грн., на квартиру [ADDRESS]. Після проведення ремонту в даній квартирі, який він одноосібно фінансував, він переїхав до даного житла. До реєстрації шлюбу з позивачем він особисто сплачував іпотечний кредит із коштів своєї заробітної плати, доти не зупинив виплати у зв'язку з кризою та підвищенням курсу долару США. За вказаний час він сплатив 22 479 доларів США. Після ліквідації ВАТ «Сведбанк» у листопаді 2012 року іпотечний кредит був переданий до ПАТ «Альфа-Банку», з яким у лютому 2013 року був погоджений механізм реструктуризації вказаного іпотечного кредиту, в рамках якої мала бути здійснена одноразово сплата заборгованості - суми 20 000 доларів США (159 860 грн.) і дана сума була сплачена особисто ним і складалася дана сума з: 112 860 грн. - його власних заощаджень у іноземній валюті та 47 000 грн. - позичені ним у свого друга [PERSON], який для цих цілей оформив кредит в ПАТ «Альфа-Банк» під його ([PERSON] письмове зобов'язання сплачувати його. За цим кредитом він особисто з 27.02.2013 до 21.09.2017 року сплатив 82 425 грн. Окрім сплати ним одноособово одноразової суми 20 000 доларів США ним сплачено у шлюбі з [PERSON] до ПАТ «Альфа Банк» кошти з його заробітної плати до березня 2015 року у сумі 173 329 грн. Для спільних сімейних потреб з [PERSON] ним 29.12.2014 року був взятий споживчий кредит у сумі 90 000 грн. на 60 місяців, кошти за яким були витрачені до 01.01.2017 року ним та [PERSON] на харчування, проведення спільного дозвілля тощо. У шлюбі з [PERSON] разом було сплачено загалом по даному кредиту 73 911 грн., після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, з 01.01.2017 року він особисто сплатив по вказаному кредиту 27 716 грн. (станом на 21.09.2017 року). На момент судового розгляду заборгованість по споживчому кредиту від 29.12.2014 року складає 60 871 грн. За іпотечним кредитом від 15.04.2008 року на квартиру до квітня 2010 року ним особисто було сплачено до банку 165 227 грн. і ці кошти є його особистою приватною власністю. Станом на 21.09.2017 року доля боргу [PERSON] за іпотечним кредитом становить 166 951 грн.; за споживчим кредитом від 29.12.2014 року -30 435 грн., що в загальному становить 197 386 грн., і такі ж долі боргу його ([PERSON].). Враховуючи те, що сума заборгованості [PERSON] за іпотечним кредитом та за споживчим кредитом значно перевищує вартість ? частки спірної квартири, вважає за справедливе припинити права [PERSON] на частку у спільному майні подружжя та визнати за ним ([PERSON].) права власності на всю спірну квартиру, а також покласти на нього у повному обсязі зобов'язання по сплаті заборгованості за вказаними кредитними договорами. В судовому засіданні [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги свого зустрічного позову, просили їх задовольнити в повному обсязі. [PERSON] визнав вимоги [PERSON] щодо розірвання шлюбу, просив шлюб розірвати, вважає, що сім'я розпалася. Щодо позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з вересня 2007 року до 17.09.2011 року просив відмовити в задоволенні, оскільки це не відповідає дійсності, до реєстрації шлюбу між ним та [PERSON] не було спільного проживання однією сім'єю, спільного господарства. Щодо вимоги про поділ квартири по ? частині кожному також просив відмовити та просив здійснити розподіл майна - квартири в тому вигляді, який він просить в своїй зустрічній позовній заяві. В судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON], свідки зі сторони відповідача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Позовна заява [PERSON] надійшла до суду 10.03.2017 року. Згідно ухвали від 27.03.2017 року позов було залишено без руху. Після усунення недоліків, згідно ухвали від 13.042017 року, було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 25.05.2017 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на спірну квартиру. В судовому засіданні 18.10.2017 року було залучено до справи третю особу - ТОВ «Кредитні ініціативи». В судовому засіданні 28.11.2017 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] Відповідачем по зустрічному позову [PERSON] надано відзив (заперечення) на зустрічний позов. Згідно ухвали суду від 27.03.2018 року до участі у справі за зустрічний позовом залучено третю особу - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». В суді встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 17 вересня 2011 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.156 т.1). Дітей від шлюбу не мають. Сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] зазначили, що їх шлюбні відносини, ведення спільного господарства припинилися з січня 2017 року. [PERSON] просить розірвати шлюб, вважає, що зберегти сім'ю неможливо. [PERSON] згоден на розірвання шлюбу. Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Статтею 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги законодавства, суд вважає, що є недоцільним збереження такої сім'ї і вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня 2007 року по 17.09.2011 року суд приходить до наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, - майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст. ст. 256, 259 ЦПК України в редакції 2004 року (ст.ст.315, 319 ЦПК України в редакції 2017 року) розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ст.74 СК України майно, набуте за час спільного проживання чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності. По даній справі [PERSON] на підтвердження вказаної позовної вимоги просить суд врахувати покази свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Метою встановлення даного факту є отримання позивачкою у власність половини спірної квартири, набутої в указаний період на ім'я відповідача. Аналізуючи покази вказаних свідків, які показали, що вони були знайомі з сторонами у спірний період, разом проводили свята, відпочивали, були у спірній квартирі, про придбання квартири, кредити знали зі слів [PERSON], суд приходить до висновку, що їх свідчення не є такими, що підтверджують факт наявності між сторонами в період з вересня 2007 року до вересня 2011 року шлюбних стосунків, спільного проживання, наявності спільного побуту, бюджету, взаємних прав та обов'язків. Надані до справи позивачем диплом про вищу освіту, трудова книжка, де є запис про працевлаштування позивача з 02.08.2012 року менеджером до товариства по 23.01.2014 року, не є належними доказами до позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, про наявність спільного бюджету. Встановлено, що у вересні 2007 року (час вступу до навчального закладу) позивач отримала місце для проживання в гуртожитку і дане спростовує твердження позивача, що вона з відповідачем мали постійне місце проживання у зйомній відповідачем квартирі на Печерську. Загально відома норма закону, що гуртожитком забезпечуються особи на час навчання, які не мають іншого місця проживання в даному населеному пункті. Крім цього, квартира на Печерську, про яку зазначає позивачка, згідно Договору від 25.06.2007 року про найм приміщення за адресою - [ADDRESS], була передана в найм [PERSON] на 1 рік. Даний договір не містить жодних даних про передачу вказаної квартири в тимчасове користування ще якійсь особі окрім [PERSON] (а.с.22 т.2) Інших доказів щодо позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю сторін у вказаний період не було надано, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя - квартири [ADDRESS] шляхом визнанням за кожним права власності по ? частині спірної квартири, суд приходить до наступного. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.04.2008 року. Дана квартира була придбана [PERSON] за кошти отримані в кредит згідно кредитного договору від 15.04.2008 року №2622/0408/71-032, укладеного між ВАТ «Сведбанк» і [PERSON] (сума кредиту 72 800 доларів США, строк повернення кредиту - до 09.04.2038 року). Одночасно був укладений іпотечний договір від 15.04.2008 року №2622/0408/71-032-Z-1 між ВАТ «Сведбанк» і [PERSON] (а.с.24-41 т.1). Встановлено, що на даний час кредит по вказаному кредитному договору не погашений, невиплаченою є сума 333 902 грн. Крім цього, в суді встановлено, що 29.12.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №500055018, відповідно до якого [PERSON] був наданий кредит в сумі 90 000 грн., строком повернення до 29.12.2019 року. По даному кредиту сума заборгованості становить 60 871 грн. Враховуючи те, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю в період з вересня 2007 року до вересня 2011 року (часу реєстрації шлюбу), та враховуючи, що спірна квартира була придбана в 2008 році, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимоги про поділ спільного майна подружжя - спірної квартири, шляхом визнання за кожним з них права власності на ? частину квартири. Відповідно до ст.ст.60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності. Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Так, по даній справі встановлено, що спірна квартира була придбана до реєстрації шлюбу сторін, власником квартири є [PERSON], квартира придбана за кредитні кошти, на даний час заборгованість за даним кредитом становить 333 902 грн., строк погашення кредиту - до 2038 року. Встановленим є те, що в період шлюбу сторін - з 17.09.2011 року до 01.01.2017 року (час припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, що підтвердили обидві сторони в суді), здійснювалися часткові погашення кредиту. За розрахунками [PERSON] доля погашеної суми кредиту кожного з них становить 166 951 грн. Стосовно вказаних сум, які пішли на погашення кредиту в період шлюбу сторін, вирішення питання щодо їх реального розподілу - ні позивач по основному позову, ні позивач по зустрічному позову не заявляли позовних вимог, як і не заявлялася ніким із сторін вимога щодо визнання права власності на частку в спірній квартирі, яка відповідає сплаченій одним із подружжя сумі кредиту. Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених сторонами позовних вимог, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що відсутні підстави і для задоволення вимог зустрічного позову щодо «розподілити зобов'язання за кредитним договором №2622/0408/71-032 від 15.04.2008 року шляхом покладення на [PERSON] у повному обсязі зобов'язань по сплаті суми заборгованості у розмірі 333 902 грн.»; «припинити право [PERSON] на частку у спільному майні подружжя - спірної квартири». Як зазначалося вище, [PERSON] не заявлялася вимога про визначення частки відповідно до сплачених в період шлюбу грошових коштів, що належить дружині в спірній квартирі, що в свою чергу не дає підстав для задоволення вимоги про припинення права власності на таку частку. Крім цього, позовна вимога про припинення права власності має заявлятися з дотриманням вимог законодавства, яке регулює дані правовідносини. З зазначених вище підстав не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON], яка в даному випадку заявлена як наслідок попередньої вимоги про припинення права власності на частину спірної квартири [PERSON] Щодо позовної вимоги по зустрічному позову «розподілити зобов'язання за кредитним договором №500055018 від 29.12.2014 року шляхом покладення на [PERSON] у повному обсязі зобов'язань по сплаті суми заборгованості у розмірі 60 871 грн.» суд приходить до того, що дана вимога є також необґрунтована і не підлягає задоволенню. Вказаний кредитний договір укладений в період шлюбу, позичальником є [PERSON], і він як позичальник має виконувати кредитні зобов'язання. Додатково просити суд своїм рішенням покласти на нього такий обов'язок по сплаті кредиту не передбачений законодавством. Крім цього, це не є розподілом зобов'язань між подружжям за вказаним кредитним договором. Суд звертає увагу на те, що сторонами не надавалися і не заявлялися клопотання про витребування документів на підтвердження сплачених в період шлюбу сум на погашення кредиту, не надавалися докази на які цілі брався кредит в 2014 році, чи придбавалося на запозичені кошти майно, що підлягає поділу з розподілом обов'язку погашення залишку кредиту. Вимога зустрічного позову про визнання особистою приватною власністю [PERSON] грошових коштів розміром 165 227 грн., сплачених ним ВАТ «Сведбанк» до квітня 2010 року за іпотечним кредитом (№2622/0408/71-032 від 15.04.2008 року) на спірну квартиру, не підлягає задоволенню, виходячи з того, що як вже було зазначено вище, спірна квартира була набута [PERSON] до шлюбу; вимога про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з вересня 2007 року до вересня 2011 року не знайшла свого підтвердження в суді та не підлягає задоволенню і все це свідчить про те, що всі кошти, внесені [PERSON] до реєстрації шлюбу з [PERSON] (17.09.2011 року) в рахунок погашення кредиту, отриманого на придбання спірної квартири, є власністю [PERSON] Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial