Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, відповідно до якого просить зобов`язати Львівську міську раду (правонаступника Винниківської міської ради) та виконавчий комітет Львівської міської ради (правонаступника виконавчого комітету Винниківської міської ради) відновити стан земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який існував до встановлення огорожі на земельній ділянці кадастровий номер 4610160300:05:002:0197, що розташована по [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] , та межує із земельною ділянкою, що розташована по [ADDRESS] і належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Винники, шляхом її демонтажу. Крім цього, просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу огорожі, яка встановлена на земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:05:002:0197 та належить на праві власності [PERSON] і межує із земельною ділянкою, що розташована по [ADDRESS] та належить на праві комунальної власності територіальній громаді м.Винники. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є власником земельної ділянки площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на якій встановлено огорожу, чим зменшено межі фактичного користування такою земельною ділянкою. Огорожа встановлена на межі будинку [ADDRESS] , власником якого є третя особа [PERSON] . Відносно меж цих земельних ділянок неодноразово тривали судові спори, і як було встановлено в одній із справ, третя особа не встановлювала цієї огорожі. Право власності відносно земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у встановленому законом порядку не оформлено за третьою особою, внаслідок чого вважає її власником відповідача, який діє від імені територіальної громади м.Винники. Оскільки вказана огорожа обмежує його правомочності як власника, просить в судовому порядку зобов`язати відповідача відновити попередній стан його земельної ділянки, шляхом демонтажу огорожі, усунувши тим самим перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Відзиву на позовну заяву не надходило. Водночас, 21.04.2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення щодо суті спору, а 27.04.2021 року - заперечення позивача на такі пояснення. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.58), позов з додатками та ухвалу про відкриття провадження третя особа [PERSON] отримав 30.01.2020 року, в той час як письмові пояснення подані по спливу більше як річного строку. З огляду на це, а також враховуючи відсутність інформації про поважність причин пропуску строку для надання пояснень, суд залишив їх без розгляду, про що в судовому засіданні 29.06.2021 року без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Як наслідок, без розгляду залишено заперечення позивача на пояснення третьої особи. Позовна заява поступила до суду 26.12.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.12.2019 року, позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.01.2020 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Підстави позову та обсяг питань, які мають бути вирішені у цій справі не дозволяють визнати її складною. В розумінні п.2 ч.6 ст.19 ЦПК України справа є малозначною, а тому, суд розглянув справу в спрощеному провадженні та відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Первинно, позов був пред`явлений до двох відповідачів - Винниківської міської ради та Виконавчого комітету Винниківської міської ради. В подальшому, у зв`язку з приєднанням м.Винники до Львівської ОТГ, припиненням повноважень Винниківської міської ради та її виконавчого комітету, суд залучив до участі в справі правонаступників відповідачів - Львівську міську раду та Виконавчий комітет Львівської міської ради, про що постановив відповідну ухвалу від 03.03.2021 року. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. В останньому судовому засіданні представник третьої особи подав клопотання про призначення земельно-технічної експертизи. З огляду на те, що вказане клопотання подано по спливу більш як річного строку з моменту відкриття провадження, суд залишив вказане клопотання без розгляду, про що 29.06.2021 року без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Також суд врахував, що представник третьої особи, який є адвокатом, не навів інформації про причини подання вказаного клопотання по спливу такого значного періоду часу. Зрештою, ніщо не перешкоджало третій особі провести експертизу за своїм замовленням. Інтереси учасників справи представляли адвокати, що відповідно до статті 221 ЦПК України звільняє суд від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх у разі необхідності. Зрештою учасники справи не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача висловився про підтримання позовних вимог. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не подали. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. У справі яка розглядається суд у встановлений законом спосіб повідомив відповідачів про місце, дату і час розгляду справи. Тим самим, він забезпечив відповідачам розумну можливість представити свою позицію у справі та надати пояснення. Попередньо, а саме в судовому засіданні 17.02.2020 року представник відповідачів був присутній в судовому засіданні. В кінцевому, відповідачі не скористались правом представити свою позицію у справі та надати пояснення, а відтак, саме вони повинні нести тягар настання наслідків, пов`язаних з ухиленням від явки до суду. Зрештою, суд не визнавав участі відповідачів обов`язковою, і тому він розгляне справу у відсутності представників відповідачів на підставі зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Третя особа в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив та пояснив, що договір про купівлю будинку він уклав у 1980 році, вже на той час існувала спірна огорожа, яку побудував попередній власник, а він, не будучи ще власником будинку, допомагав попередньому власнику у її будівництві. Представник третьої особи підтримав пояснення свого довірителя та крім цього доповнив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а сам позов пред`явлений до неналежних відповідачів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до копії Державного акту від 18.12.2002 року (а.с.14), позивач є власником земельної ділянки площею 0,0600 га за адресою: [ADDRESS] . Право власності на таку земельну ділянку він набув на підставі договору дарування від 02.06.2000, копія якого теж долучена до матеріалів справи (а.с.13). Вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4610160300:05:002:0197. Попереднім власником земельної ділянки був батько позивача [PERSON] , якому вказана земельна ділянка належала на підставі державного акту від 03.03.2000 року, копія якого теж долучена до матеріалів справи (а.с.12). Суміжним землекористувачем є третя особа [PERSON] , який є власником будинковолодіння [ADDRESS] . Правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташований будинок [ADDRESS] суду не подано. Однак, як встановлено у рішенні Личаківського районного суду м.Львова від 16.01.2014 року у справі № 2/463/284/14, рішенням виконавчого комітету Винниківської міської ради від 01.10.1991 року № 235 «Про тимчасове долучення земель міськземфонду», яке залишене в силі постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2013 (справа № 2-а/1312/169/2012), долучено в тимчасове користування до землекористування [PERSON] по [ADDRESS] -Винники земельну ділянку площею 530 кв.м., в результаті чого площа земельної ділянки, яка перебуває у користуванні [PERSON] становить 948,0 кв.м. (а.с.17). Згідно рішення Винниківської міської ради № 829 від 11.07.2013 року, [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку по [ADDRESS] в межах відводу попередніх років. Сам план земельної ділянки, яка перебуває у користуванні [PERSON] в межах відводу попередніх років відображено в технічному паспорті на житловий будинок від 26.10.1988 року. В графі «Особливі відмітки» якого вказано, що земельна ділянка площею 418 км.м. закріплена на підставі рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради від 10.05.1973 року № 100, а земельна ділянка площею 530 кв.м. - на підставі згаданого вище рішення від 01.10.1991 № 235. Як вбачається із змісту висновку експерта № 12/12/18 від 04.04.2019 року, проведеного в адміністративній справі № 1340/3798/18 (а.с.27-33), земельна ділянка (розташована у [ADDRESS] ), якою користується [PERSON] згідно меж землекористування, накладається на суміжну земельну ділянку (у [ADDRESS] , будівлі на вказаній ділянці присвоєно поштову адресу [ADDRESS] ), якою користується [PERSON] . Площа накладення меж земельних ділянок становить 0,0067 га. Схема накладення меж земельних ділянок експертом відображено графічно (а.с.35). Між вказаними будинками встановлено огорожу. Графічного або візуального зображення цієї огорожі суду не подано. Питання про знесення цієї огорожі було предметом перевірки у цивільній справі № 2/463/176/14. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14.07.2014 року (а.с.21-22), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06.11.2014 року (а.с.23-24) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.03.2015 року (а.с.25-26), у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про демонтаж цієї огорожі відмовлено. Такі свої висновки суд мотивував відсутністю доказів встановлення огорожі [PERSON] . Вважаючи, що саме відповідач, як орган місцевого самоврядування, повинен усунути перешкоди у користуванні власністю та здійснити демонтаж огорожі, позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити питання про наявність у відповідача обов`язку здійснити демонтаж спірної огорожі, з`ясувавши одночасно обставини, пов`язані із встановленням цієї огорожі. Найперше суд відкине аргументи позивача про відсутність у третьої особи правовстановлюючих документів відносно земельної ділянки, на якій розташований належний йому будинок. Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п.51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). У справі яка розглядається, третя особа розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, на якій розташований належний йому будинок і тому, він має «законне сподівання» на отримання цієї земельної ділянки у власність, а відтак, має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних і яке захищається цією нормою. Відповідно, при розгляді цієї справи суд враховуватиме інтереси третьої особи як суміжного землекористувача. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. У відповідності до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша-п`ята статті 319 ЦК України). Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з пунктом 9 частини першої, частини другої статті 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил. Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів. Згідно зі статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається менше незручностей. Планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель та споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд. Також враховуються містобудівні та планувальні вимоги, обмеження щодо гранично допустимої висоти будинків, мінімально допустимої відстані від об`єктів, які проектуються, до меж земельної ділянки, існуючих будівель, споруд та огорожі. Об`єктами будівництва, у розумінні абзацу п`ятого частини першої статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури. Отже, огорожа про яку йдеться є об`єктом будівництва, а відтак, питання про її демонтаж органами місцевого самоврядування, в тому числі з метою усунення перешкод у користуванні власністю має вирішуватись на підставі відповідних правових норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та відповідних положень ЦК України. За правилами статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. У випадку неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством. Крім того, як зазначив Верховний Суд за наслідками розгляду справи № 458/1173/14-ц (постанова від 16.01.2019), самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Тобто, закон визначає підставу для знесення об`єкту будівництва - воно має бути здійснене самочинно. Крім того, закон визначає коло суб`єктів, які повинні здійснити демонтаж - особою, яка здійснила таке самочинне будівництво або за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету. Закон також зазначає особу, яка вправі звернутись з позовом про знесення самочинного будівництва - орган державної влади або власник земельної ділянки, на якій здійснено таке будівництво за умови доведення порушення його прав. Аналогічне правило закріплено в частині четвертій статті 376 ЦК України, у якій також вказано, що знесення самочинного будівництва проводиться саме особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Позивач у справі є власником земельної ділянки, на якій розміщена огорожа, однак її самочинний статус не підтверджено жодними доказами, а відповідач не є правонаступником особи, яка здійснила будівництво. В свою чергу, відсутність доказів про самочинний статус цієї огорожі виключає можливість прийняття органом місцевого самоврядування рішення про її знесення за рахунок місцевого бюджету. Зрештою, питання про прийняття відповідачем рішення згідно статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» про демонтаж огорожі за рахунок коштів місцевого бюджету позивачем у даній справі не порушується. Крім того, ніщо не свідчить про те, що будівництво цієї огорожі здійснювалось після набуття позивачем права власності на земельну ділянку. Навпаки, пояснення третьої особи та відсутність обґрунтованих спростувань від позивача свідчить про те, що будівництво цієї огорожі було здійснено набагато раніше, і як позивач, так і його батько отримали право власності на земельну ділянку на якій вже була встановлена огорожа. Зрештою земельні ділянки які перебувають у фактичному користуванні позивача і третьої особи накладаються одна на одну і на думку суду, саме через цю обставину у позивача обмежені правомочності у користуванні земельною ділянкою, а не у зв`язку з встановленням огорожі, самочинний статус якої взагалі не підтверджений. Таким чином, встановлені в ході судового розгляду обставини, не свідчать про існування у відповідача обов`язку щодо здійснення демонтажу спірної огорожі. Що ж стосується рішення Личаківського районного суду м.Львова від 14.07.2014 року у справі № 2/463/176/14, яким відмовлено у задоволенні позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про знесення огорожі, суд звертає увагу на таке. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Як уже зазначалось вище, відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов`язання [PERSON] демонтувати огорожу, суд у справі № 2/463/176/14 виходив з того, що позивач не довів факт її встановлення [PERSON] . Отже, саме позивач повинен нести тягар настання наслідків, пов`язаних з неподанням у справі № 2/463/176/14 доказів про наявність саме [PERSON] обов`язку її демонтувати, а не перекладати цей обов`язок на орган місцевого самоврядування. Вказаного достатньо для висновку про безпідставність позовних вимог і тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі та третя особа не подавали. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed