Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач зазначила, що з 01.08.1980р. працює медичною сестрою Комунальної установи «Чернігівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради. У січні 2018р. з її заробітної плати без її згоди на підставі наказу директора установи було утримано 354грн 07коп, про що вона дізналася у лютому 2018р., отримавши розрахунковий листок. Вважає таке утримання незаконним, просить стягнути з відповідача зазначену суму, а також 72грн судових витрат, понесених на поштові послуги (а.с.46-47). Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що в грудні 2017р. табель обліку використаного робочого часу було закрито 20.12.2017р. і подано для нарахування заробітної плати. 21.12.2017р зясувалося, що позивач скоїла прогул 12.12.2017р., а 20.12.2017р. подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 26.12.2017р. по 27.12.2017р. 02.01.2018р. табельником на підставі наказу від 02.01.2018р. директора було складено коригуючий табель використаного робочого часу, в якому 01.12.2017р. проставлено неврахованих 7,2 відпрацьованих години, 12.12.2017р. - прогул (ПР), а 27.12.2017р. відпустку без збереження заробітної плати (А). На підставі зазначеного було проведено коригування, через що з заробітної плати у січні 2018р. «знято» 354грн 07коп надміру виплаченої заробітної плати за грудень 2017р. Вважає, що відрахувань з заробітної плати у січні 2018р. позивача не проводилося, підприємство лише здійснило перерахунок вже виплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований у грудні 2017 року час. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 01.08.1980р. позивач працює медичною сестрою Комунальної установи «Чернігівський дитячий будинок-інтернат» Запорізької обласної ради (а.с.7,9). Згідно табелю обліку використаного робочого часу за грудень 2017р. (а.с.28-29), позивач повністю відпрацювала місяць (144 години). 02.01.2018р., на підставі наказу директора підприємства № 7а, було складено коригуючий табель за грудень 2017р. (а.с.30-31), з внесенням змін - 01.12.2017р. проставлено неврахованих 7,2 відпрацьованих години, 12.12.2017р. - прогул (ПР) (а.с.32-35, 37-41), 27.12.2017р. відпустку без збереження заробітної плати (А) (а.с.42), всього відпрацьовано 127,2 години. Згідно розрахункових листків (а.с.6,40), з заробітної плати позивача в січні 2018р. утримано 67грн 67коп за шкідливі умови праці, 270грн 67коп основної оплати, 101грн 50коп за вислугу років, всього 354грн 07коп. Як пояснили учасники процесу в судовому засіданні, згода від позивача на утримання цих коштів не отримувалась, з наказом № 7а від 02.01.2018р. її не ознайомлювали. Таким чином, з заробітної плати позивача у січні 2018р. було проведено відрахування, і це не є корегуванням заробітної плати, як-то пояснила представник відповідача, оскільки коригуючий табель використання робочого часу складений не у поточному грудні 2017р., а у січні 2018р., вже після нарахування та виплати грудневої заробітної плати. За положеннями п.2 ч.2 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього. Тобто проведення відрахування з заробітної плати шляхом винесення наказу №7а від 02.01.2018р. можливо лише в тому випадку, коли робітник не оспорює підстави та розмір такого відрахування. Позивач, в свою чергу, заперечує факт того, що 27.12.2017р. не знаходилася на робочому місці, з приводу прогулу 12.12.2017р. пояснила, що помінялася змінами з іншим працівником, а 22.02.2018р. звернулася до суду з позовом про стягнення утриманих з заробітної плати коштів, що поза розумним сумнівом свідчить про оспорювання нею підстав та розміру відрахування. В даному випадку, у відповідності до вимог ст.127 КЗпП, п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.1215 ЦК України, роботодавець повинен був отримати від працівника згоду на проведення відрахування, а, не отримавши її, звернутися з позовом до робітника про повернення надміру виплаченої заробітної плати, а не проводити таке відрахування взагалі без погодження з працівником. В іншому порядку вирішувати це питання не можна. Таким чином, позов підлягає задоволенню. Судові витрати слід розподілити за положеннями ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved