Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] 22.04.2020 року звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що вони з відповідачем з 27 жовтня 2001 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Натомість з 09 березня 2020 року вони проживають окремо. За період шлюбу подружжям було придбано двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вищевказану квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . В добровільному порядку відповідач відмовилася від розподілу сумісного нажитого майна, у зв`язку з чим, він був вимушений звернутися до суду із даним позовом. Крім того зазначив, що кімнати ізольовані одна від одної, мають самостійні входи, тому без перешкоди вони можуть вирішити питання поділу майна, визнавши за кожним із них право власності на одну кімнату. У зв`язку з чим просить, постановити рішення про розподіл двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на одну кімнату за планом № 7 розміром 12,2 кв.м., а за відповідачем [PERSON] право власності на кімнату № 2 у розмірі 15 кв.м. без компенсації будь-кому в різниці частки при розподілі в рівних долях, а решту нежилої площі - кухню за планом під № 5 площею 6,8 кв.м., ванної кімнати за планом під № 3 площею 2 кв.м., вбиральню за планом під № 4 площею 0,9 кв.м., коридор за планом під № 1 площею - 4,6 кв.м. та вбудовану шафу за планом під № 6 площею 0,4 кв.м., залишити у сумісній власності. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.05.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] 29.07.2020 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особистою власністю майна набутого під час шлюбу, в якій зазначила, що позивач за первісним позовом під час розподілу вказує лише про придбання за час шлюбу лише квартири, яку було зареєстровано на неї та в якій мешкає вона та троє дітей. Натомість під час спільного проживання у 2019 році ними також було придбано автомобіль марки «ВАЗ 2108», який був придбаний без вчинення дій по перереєстрації транспортного засобу. В той самий час коли [PERSON] було повідомлено про намір розлучення, останній перереєстрував вказаний автомобіль на іншу особу. Приблизна вартість аналогічного автомобіля на теперішній час складає 30 000 грн. 00 коп. Крім того, позивач [PERSON] має у власності скутер, приблизною вартістю 7 000 грн. 00 коп., та металевий павільйон, який встановлено на прибудинковій території ОСББ «Орхідея» м. Гірник, приблизна вартість 16 000 грн. 00 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.05.2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] визнання особистою власністю майна набутого під час шлюбу та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.08.2020 року цивільну справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна та цивільну справу за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю майно набуте під час шлюбу об`єднано в одне провадження. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] не визнав та зазначив, що квартира була придбана в період шлюбу за спільні в кошти, і мати відповідача ніяких коштів на її придбання не давала. Крім того, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на існування вказаного нею автомобіля. Автомобілем марки «ВАЗ 2108» він дійсно користувався, але останній зареєстрований на його матір і вона дозволяла користуватися ним, але влітку 2020 року вона вирішила продати вказаний автомобіль, у зв`язку з чи забрала документи на транспортний засіб. Щодо наявності в нього скутеру та сараю-гаражу, то вони не можуть бути визнані сумісною власністю подружжя, оскільки вони були придбані йому його дядьком [PERSON] без оформлення будь-яких документів. Просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, просить суд відмовити в задоволенні первісного позову, задовольнивши позовні вимоги за зустрічним позовом. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 27.10.2001 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Селидівського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 27.10.2001 року, актовий запис № 74. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 22.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В.П., [PERSON] придбала у [PERSON] двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12992829 від 21.12.2006 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В.П., форма власності - приватна. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки, наданого суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] , вартість квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , станом на 17 квітня 2020 року складає 47 070 грн. 00 коп. Суд звертає увагу, що заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 14.05.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] є її рідною донькою. До купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] мешкали у неї. У 2006 році вона дала їй гроші для купівлі житла у розмірі 2000 грн. 00 коп. без оформлення будь-яких розписок. Зазначила, що це була допомога сім`ї доньки саме для купівлі житла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою сторін та їй відомо, що мати [PERSON] - [PERSON] допомагала донці фінансово з купівлею квартири. Про це їй відомо від своєї свекрухи, [PERSON] та самої [PERSON] . Згідно ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 року №6-2811цс15, згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються кожному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78, 80 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Зі змісту ст. 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що спірне майно, яке складається з квартири, було набуте сторонами за час шлюбу, що також не заперечується сторонами, а тому у вказаного майна є усі ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відсутність судового рішення про визнання вищевказаного майна особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі під час судового засідання відповідачем не надано. Суд не приймає до увагу доводи відповідача [PERSON] та показання свідків та щодо витрачання коштів наданих [PERSON] на придбання спірної квартири, оскільки дані обставини не підтверджуються жодними іншими належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. Крім того, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила щодо надала кошту на придбання житла [PERSON] та [PERSON] , а не особисто відповідачу. Жодних інших належних та допустимих доказів купівлі квартири за особисті кошти відповідачем [PERSON] суду не надано. Крім того, на думку суду, факт придбання відповідачем квартири за особисті кошти та сам факт віднесення вказаних коштів до особистого майна відповідача, не може бути доведений за допомогою лише пояснень сторони і показань свідків. Поза увагою суду не може залишитися і той факт, що згідно п. 14 договору купівлі-продажу від 22.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В.П., сторони договору засвідчили, що під час укладання угоди зміст ст. ст. 210, 229-235, 231, 331, 334, 368 п.3, 402-406, 530, 640, 632, 655, 657, 659, 660, 681 ЦК України, та ст. ст. 60, 65 СК України їм було роз`яснено. В аспекті вищевикладеного, суд вважає неспроможними доводи [PERSON] щодо віднесення спірного майна до її особистої приватної власності, оскільки під час укладання договору купівлі-продажу квартири вона була ознайомлена зі ст. ст. 60, 65СК України, тобто з правом спільної сумісної власності подружжя. Суд не приймає до уваги доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо наявності іншого майна, яке було придбано за час шлюбу, а саме автомобілю марки «ВАЗ 2108», скутеру та сараю-гаражу, оскільки в судове засідання не лише не надано жодного належного та допустимого доказу наявності вказаного майна та його відношення до спільного майна подружжя, а й жодною із сторін в позовних вимога не поставлено питання щодо його розподілу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, - сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом підлягають частковому задоволенню і слід визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частці вищевказаної квартири кожному. Тоді як, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи, що предметом розгляду є саме поділ спільного майна подружжя, суд вважає, що задоволення судом позовних вимог [PERSON] у даний спосіб відповідає засадам диспозитивності цивільного процесу та вимог розумності і справедливості. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнанням за ним права власності на одну кімнату за планом № 7 розміром 12,2 кв.м., а за відповідачем [PERSON] права власності на кімнату № 2 у розмірі 15 кв.м. без компенсації будь-кому в різниці частки при розподілі в рівних долях, а решту нежилої площі - кухню за планом під № 5 площею 6,8 кв.м., ванної кімнати за планом під № 3 площею 2 кв.м., вбиральню за планом під № 4 площею 0,9 кв.м., коридор за планом під № 1 площею - 4,6 кв.м. та вбудовану шафу за планом під № 6 площею 0,4 кв.м., залишити у сумісній власності, слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 3 ст. 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом вищевикладених норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Згідно ч. 2 статті 367 ЦК України зазначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи зі змісту цієї норми, поділ є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Відповідно до абз. 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) житлової квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену її частину, із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання їх в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування нерухомим майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене та те, що суду не надано доказів щодо технічної можливості виділу частки квартири, що розташована в багатоповерховому будинку, та можливість переобладнання виділених в ізольовані квартири, та позивач в судовому засіданні не скористався своїм правом на призначення судової експертизи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати, пов`язані із сплатою судового збору та витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при звернені до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. та враховуючи, що суд задовольнив позовні вимоги частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: витрати зі сплати судового збору у сумі 420 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial