Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач зазначила, що [INFO] року помер її рідний батько, [PERSON], який за життя склав на її користь заповіт. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 4,5103га, що розташована на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. Позивач, як спадкоємець за заповітом, яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, не може оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки в неї відсутній оригінал державного акту про право власності на землю, і повторно його отримати не власнику землі неможливо. Просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 4,5103га, що розташована на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, в порядку спадкування за законом після смерті рідного батька [PERSON], померлого [INFO] року. Представник відповідача у підготовче судове засідання надала заяву про те, що проти задоволення цих вимог не заперечує, правом надання відзиву не скористалася. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року помер рідний батько позивача, [PERSON] (а.с.14-15). Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 4,5103га, що розташована на території Обіточненської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, на яку претендує позивач як спадкоємець за заповітом (а.с.16). 02.08.2018р. приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Пузановою Н.А. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 4,5103га, кадастровий номер [NUMBER], що залишилася після смерті її батька [PERSON], оскільки спадкоємець не надала документи на підтвердження належності земельної ділянки спадкодавцеві (а.с.18). Згідно матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON], померлого [INFO]., з заявою про прийняття спадщини позивач звернулася у встановлений законом строк - 17.07.2017р. За життя, 05.05.2015р. спадкодавець склав на її користь заповіт (а.с.33). Згідно довідки № 281 в.о. старости Обіточненського старостинського округу Т.Г. Скрипки, спадкодавець на день смерті проживав один (а.с.34). Даних про інших спадкоємців за законом або заповітом, які б звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, або прийняли її в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України,спадкова справа не містить. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом, яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Осіб, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини згідно ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved