Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договорів дарування від 31.03.1971 року та від 05.08.1997 року він є власником частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та становить 51/100 від цілої частини будівлі. В даній квартирі зареєстрований чоловік його дочки [PERSON], однак у вказаному житлі не проживає, участі у його утриманні та оплаті комунальних послуг не приймає. У зв'язку з чим, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: частиною будинку,що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] не з'явився, проте подав заяву про розгляд справи без сторони відповідача, позив визнає та не заперечує проти його задоволення. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ст. 206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що на підставі договорів дарування від 31.03.1971 року та від 05.08.1997 року [PERSON] є власником 51/100 частини будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4-6). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З викладених в позовній заяві обставин вбачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, витрат по утриманню житла не несе. Крім того, відповідач позовні вимоги визнає та не заперечує, що станом на день розгляду справи не проживає у квартирі позивача більше одного року, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Отже, відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі позивача по даний час, порушуює його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Таким чином, дослідивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає за можливе позов з наведених підстав задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням: частиною будинку,що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ч.1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Задовольняючи позов про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд використовує права надані ст. 267 ЦПК України, щодо встановлення порядку виконання рішення суду, і вважає, що в рішенні слід вказати на те, що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації.

Outcome: approved