Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму в розмірі 189084,08 грн.; в тому рахунку суму позики 80470 грн. отриманні відповідно до розписки; проценти за користування позикою починаючи з 19 березня 2011 року по квітень 2014 року 89321,70 грн.; та 16803,38 грн., інфляційні збитки та 2489,50 грн., трьох відсотків річних нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України; витрати по сплаті судового збору у розмірі 1890,84 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що в 03.07.2008 року він надав у борг під відсотки відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 грн. та 2700 доларів США, що еквівалентно 20250 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 2010 рік, про що [PERSON] написала розписку. 19.03.2011 року із зазначених вище грошей [PERSON] сплатила йому відсотки за користування грошима у сумі 1500 доларів США та одночасно зобовязувалася до квітня 2014 року віддати весь борг із щомісячними 3 % за користування вказаними коштами, тобто виплачувати з 19 березня 2011 року по квітень 2014 року, щомісячно 81 доларів США від суми боргу 2700 доларів США та аналогічно щомісячно 300 грн. від суми боргу 10000 грн. Станом на квітень 2014 року відповідачка мала би повернути йому загальну суму грошових коштів 2700 доларів США основного боргу, 3 % за користування кожний місяць, а їх 37 місяців по 81 доларів США, становить станом на травень 2016 року по курсу НБУ 26,1 грн., складає 78221,7грн., тобто 2997 доларів США - тобто 33577,5 грн., а також 10000 грн. основного боргу, 3% за користування кожного місяця, а їх також 37 по 300 грн., станом на квітень 2014 року 11100 грн. В звязку із чим сума боргу із відсотками склала станом на квітень 2014 року 5697 доларів США та 21100 грн. Крім того, під час укладення договору позики між ним та відповідачем, починаючи з квітня 2014 року домовленостей щодо розміру та порядку сплати процентів не було. Фактично згідно розписки з моменту сплати відсотків за користування грошовими коштами з 19.03.2011 року відповідачем визначена процентна ставка спати відсотків до квітня 2014 року. Вважає, що з квітня 2014 року він має право вимагати сплати процентів, так як відповідач до даного часу користується його грошовими коштами, а саме кількість днів протягом яких відповідач користувалася позикою з 1 квітня 2014 року по 5 травня 2016 року становить 766 днів; облікова ставка Національного банку України, що діяла за період з 15.04.2014 року по 22.04.2016 року в середньому складала 20,1% річних. Крім того, станом на квітень 2014 року вартість 100 доларів США по курсу Національного банку України складала 11,05, тобто 1105 грн., а тому сума боргу відповідача перед позивачем складала 29835 грн. та 10000 гривень, в загальному 39835 грн., а отже 39835 грн. х 766 днів х 20,1 : 365:100 = 16803 грн., отже 39835 грн. + 16803,38 грн., = 56638,38 грн. Отже за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідач зобовязана сплатити позивачу нарахування здійсненні ним відповідно до зазначеної статті, виходячи із індексу інфляції та трьох відсотків річних починаючи з квітня 2014 року, яка складає 11990,33 грн., розрахунок трьох відсотків річних складає 2489,50 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та повідомив, що 8.07.2008 року було складено відповідачем [PERSON] боргову розписку, яку при поверненні відсотків було знищено та відібрано нову, яка датована 19.03.2011 року, а також надав оригінал розписки отримання коштів відповідачем. Представник відповідача адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав заперечення проти позову, в яких зазначив, що нараховані позивачем суми є необґрунтованими, так як із розписки, наданої в якості доказу не вбачається дата, коли було взято в борг кошти, тому визначити конкретну дату, від якої позивач здійснює нарахування рахування річних та інфляційних коштів не є можливим. Крім того, виходячи з тексту головного доказу по справі розписки, не вбачається жодних штрафних чи інфляційних нарахувань. Також з розписки не вбачається ні дати її складення, ні дати надання коштів у борг, крім того в ній наявні виправлення, характер яких є незрозумілим, тому відповідач не визнає даного позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю враховуючи таке. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс 13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, яку згідно зі ст.360-7 ЦПК України суди мають враховувати при застосування таких норм права. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За положеннями ч.1ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільно-процесуального законодавства повинен позичальник. З позовної заяви та пояснення позивача [PERSON] на заперечення представника відповідача адвоката [PERSON] (а.с.54) встановлено, що 03.07.2008 року позивач надав у борг під відсотки [PERSON] грошові кошти у сумі 10000 грн. та 2700 доларів США, що еквівалентно 20250 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 2010 рік, про що [PERSON] написала відповідну розписку. 19.03.2011 року із зазначених вище грошей [PERSON], сплатила відсотки за користування грошима у сумі 1500 доларів США, та одночасно зобовязалася до квітня 2014 року віддати весь борг із щомісячними 3 %, за користування вказаними коштами (а.с.8), однак даний борг не повернула. Отримання позикодавцем позивачем позичальнику відповідачу грошової суми, а саме 2700 доларів США підтверджується оригіналом розписки, наданою суду позивачем, які підлягають стягненню з відповідача (а.с.55). За умовами договору, за кожний місяць користування грошима відповідач мала повернути додаткового 3% від вказаної суми. Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про не повернення боргу відповідачем. У наданих до суду запереченнях представник відповідача адвокат [PERSON] не спростував зазначені позивачем обставини. Ст.1049 ЦК України встановлює обовязок позичальника повернути кошти у встановлений строк. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобовязання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобовязання передбачені ст.611 ЦК України, в якій зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, також є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Слід зазначити, що визначена у розписці від 19.03.2011 року процентна ставка у розмірі 3 % щомісяця була чинною лише до квітня 2014 року (а.с.55). Збільшуючи розмір заборгованості за розпискою від 19.03.2011 року відповідно до викладеного у позовній заяві розрахунку, позивач має право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, застосовуються положення ст.625 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Суд приймає наданий позивачем [PERSON] розрахунок сум заборгованості відповідача [PERSON] в сумі 189084,08 грн.; в тому рахунку суму позики 80470 грн. отриманні відповідно до розписки; проценти за користування позикою починаючи з 19.03.2011 року по квітень 2014 року 89321,70 грн. та 16803,38 грн., інфляційні збитки та 2489,50 грн., трьох відсотків річних нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України, оскільки вони проведені у відповідності до чинного законодавства України та не спростовані представником відповідача. Суд не приймає посилання представника відповідача адвоката [PERSON] про те, що із розписки, наданої в якості доказу не вбачається дата, коли було взято в борг кошти, тому визначити конкретну дату, від якої позивач здійснює нарахування рахування річних та інфляційних коштів не є можливим, так як це спростовується оригіналом розписки від 19.03.2011 року, яка була складена особисто відповідачем [PERSON] у вказану дату при поверненні нею 1500 доларів США за проценти та яка була написана взамін попередньої розписки, яка була укладена 03.07.2008 року. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 189084,08 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 1890,84 грн. підлягають задоволенню.

Outcome: approved