Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом та просить звільнити його від обов`язку утримувати неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] та припинити стягнення аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27.04.2018р. та стягнути з [PERSON] в його користь безпідставно отримані кошти (аліменти), що стягувалися з нього з 28.03.2018р. і до ухвалення рішення суду у даній справі і стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002р. по 18.01.2021р. Від спільного подружнього життя в них народилося двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23.03.2015р. з [PERSON] стягуються користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття дитини. Також, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27.04.2018р. з [PERSON] стягуються користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття дитини. Зазначає, що у 2020 році відносини між ними погіршились, внаслідок чого він звернувся з позовом про оспорювання батьківства та рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24.02.2021р. виключено відомості про батьківство [PERSON] з актового запису №202 від 03.11.2015р. про народження [PERSON] зробленого відділом ДРАЦС Сокальського РУЮ у Львівській області. Таке рішення суд прийняв у зв`язку із визнанням позову відповідачкою. Разом з цим, відповідачка отримує аліменти на обох дітей та користується ними на власний розсуд, тому він вважає, що відповідачка зобов`язана повернути недобросовісно отримані аліменти, що стягувалися з нього з 28.03.2018р. на підставі рішення Сокальського суду від 27.04.2018р., тому змушений звертатись до суду з даним позовом. 21.07.2021р. відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує наступним. Виключення з актового запису про народження дитини про особу як батька або матір цієї дитини є підставою перегляду рішення про стягнення аліментів у зв`язку з нововиявленими обставинами, що узгоджується з роз`ясненнями викладеними у Постанові Пленуму ВС України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №13 від 15.05.2006р. Представник позивача - адвокат Матвійчук Г.М. надала суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності та позовні вимоги задовольнити. Відповідач надала суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено із матеріалів справи сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. За час сімейного життя у сторін народилося двоє дітей: сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтв про народження. Дані факти знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23.03.2015р. з [PERSON] стягуються користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття дитини. Також, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27.04.2018р. з [PERSON] стягуються користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття дитини. Разом з цим, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24.02.2021р. виключено відомості про батьківство [PERSON] з актового запису №202 від 03.11.2015р. про народження [PERSON] зробленого відділом ДРАЦС Сокальського РУЮ у Львівській області. Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністратив-ні заходи. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України, заява № 2091/13, зауважено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( параграф 76 ). Аналіз наведених норм права, зокрема, й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків ( HUNT v. UKRAI-NE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року ). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до пункту сімнадцятого постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Тобто, за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Як убачається із матеріалів справи та визнається сторонами, що рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24.02.2021р., яке набрало законної сили, виключено відомості про батьківство позивача [PERSON] з актового запису про народження сина [PERSON] , [INFO] . Покликання відповідача на те, що виключення з актового запису про народження дитини про особу як батька або матір цієї дитини є підставою перегляду рішення про стягнення аліментів у зв`язку з нововиявленими обставинами спростовується наступнним. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Оскільки виключено відомості про батьківство позивача [PERSON] з актового запису про народження сина [PERSON] , [INFO] , на утримання якого стягнуті аліменти сина, сплата останнім аліментів на користь відповідачки на утримання сина в силу вимог статті 181 СК України та статті 273 ЦПК України підлягає припиненню. Таким чином, суд дійшов до висновку, що слід припинити стягнення аліментів згідно рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27.04.2018р. у справі №454/830/18. Разом з цим, згідно розрахунку заборгованості по аліментах наданого державним виконавцем Червоноградського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області ЗРУМЮ (м.Львів) від 22.09.2021р. заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] які стягуються з пенсійних виплат та заробітної плати боржника по ВП «Шахта «Червоноградська» боржник сплатив аліменти в користь [PERSON] в період з липня 2018 року по вересень 2021 року в загальній сумі 96 071,55грн. Довідкою виданою ВП «Шахта «Червоноградська» від 25.02.2021р. стверджується, що із заробітної плати позивача із липня 2018 року по січень 2021 року також проводились відрахування аліментів. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави - це таке правовідношення, в силу якого одна сторона (набувач), яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої сторони (потерпілого) без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Судом встановлено, що позивач [PERSON] сплачував аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з підстав того, що він є його сином. Підставою стягнення з позивача аліментів на утримання сина [PERSON] були відомості про його батьківство. Судом при розгляді справи про оспорювання батьківства встановлено, що позивач не є батьком [PERSON] , [INFO] .. Рішення суду про виключення відомостей про [PERSON] з актового запису про народження дитини сина [PERSON] , [INFO] , набрало законної сили. Тобто підстава, на якій відповідачем отримано від позивача аліменти на утримання дитини, відпала. Згідно з статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. ЇЇ тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивач на підтвердження недобросовісності відповідача зазначив, про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною. Жодних доказів на підтвердження вказаних тверджень суду подано не було. Ці обставини не підтверджують недобросовісності відповідача при отриманні аліментів. Будь - яких інших доказів на підтвердження недобросовісності відповідача позивачем суду не надано. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, про те, що відповідач є добросовісним набувачем аліментів. Отже, в позовній вимозі про стягнення безпідставно набутих аліментів слід відмовити, оскільки вони не підлягають поверненню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України. Крім цього, п.3 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, позивачем додано попередній розрахунок на суму 3500рн., який включає в себе: 2000грн. - підготовка позовудо суду, 1500грн. - участь адвоката у суді. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відтак, представником позивача - адвокатом Матвійчук Г.М. не надано жодних доказів про сплату [PERSON] коштів за надання правової допомоги, зокрема, ні квитанції про сплату гонорару, ні акту виконаних робіт, ні договору про надання правової допомоги. Таким чином, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача понесених витрат на правову допомогу слід відмовити. Поряд з цим, відповідач [PERSON] просить стягнути з позивача в її користь судові витрати за надання правової допомоги 2500грн. П.3 ч.2 ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами третьою та четвертою статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З дослідженого договору про надання правової допомоги№58-21 від 17.07.2021р. укладеного між адвокатом Чернявським Р.І. та Звірко О.М. встановлено, що адвокатом надається правова допомога [PERSON] у справі «454/1924/21 про припинення стягнення аліментів. Згідно п.4.2 Договору та протоколу узгодження договірної ціни від 17.07.2021р. [PERSON] - сплачує адвокату гонорар за підготовку відзиву на позовну заяву та представництво клієнта в Сокальському районному суді в сумі 2500грн. З дослідженої квитанції АТ «Кредобанк» від 20.07.2021р. встановлено, що адвокату сплачено 2500грн. за надання правової допомоги. Разом з цим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial