Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить стягнути з відповідача на її користь 19500грн., що становить половину вартості спільно нажитого автомобіля марки «ВАЗ 21063». Свої вимоги мотивує наступним. З 08.05.1967р. по 03.02.2006р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі вони в 1987 році придбали, крім іншого, вищевказаний автомобіль, який зареєстрували на її батька [PERSON] На придбання автомобіля її батько дав 2000 карбованців, а вони з відповідачем 7000 карбованців. В 1993 році її батько мав намір перереєструвати автомобіль на її імя. Однак, враховуючи те, що вона не мала права керування транспортними засобами, автомобіль переоформили на імя відповідача, шляхом укладення 29.04.1993р. договору купівлі продажу. Відповідач без її відома та згоди 31.08.2004р. надав [PERSON], [PERSON] та [PERSON] довіреність, якою уповноважив їх користуватися та на власний розсуд розпоряджатися спірним автомобілем. Так, [PERSON] 18.11.2004р. без її відома та згоди продав зазначений автомобіль, шляхом укладення біржової угоди, згідно якої, вартість даного транспортного засобу становила 100грн. Однак, в ході розгляду Сокальським районним судом цивільної справи за її позовом про визнання недійсним довіреності та повернення автомобіля встановлено (з показів [PERSON] та [PERSON]В.), що спірний автомобіль було продано за 1500доларів США. Тому, їй як співвласнику даного автомобіля належить половина його вартості. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Пояснила, що автомобіль марки «ВАЗ 21063» вона з відповідачем придбали, перебуваючи у шлюбі, а тому, він є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Звертає увагу на те, що на момент відчуження її батьком на її та відповідача користь спірного автомобіля, мати надавала згоду на здійснення такого правочину шляхом особистого підпису в договорі. В свою чергу, [PERSON] продав даний автомобіль навіть без її відома (не враховуючи вже надання згоди). Рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій встановлено, що зазначений автомобіль є спільним майном подружжя, який відповідач продав за 1500 доларів США, а не за 100грн., про що зазначив у судовому засідання він сам, а також, особи, яким він відчужив цей транспортний засіб. Тому, їй належить половина коштів, виручених відповідачем від його продажу. Крім того, з 09.12.2004р. по 26.10.2012р. у провадженні судів І, ІІ та касаційної інстанцій перебували справи за її позовами щодо спірного автомобіля, зокрема, визнання недійсними довіреності та договору, на підставі якого його відчужено. Тому, вважає безпідставною заяву відповідача про застосування позовної давності до даних правовідносин. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності суду не подав. Подав лише заперечення проти позову, в яких покликається на викладені позивачкою в позові обставини, є надуманими. Зазначає, що позивачкою не надано жодних доказів того, що автомобіль відчужено за 1500 доларів США (однак жодної іншої вартості не зазначив). Також, заявляє про застосування позовної давності до даних правовідносин, оскільки про порушення свої прав позивачка дізналася 20.01.2015р., а з позовом звернулася лише в липні 2011 року. Зі згоди позивача, суд ухвалює по даній справі заочне рішення. Вислухавши позивача, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє з наступних підстав. Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. В пункті 30 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. розяснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження спільного сумісного майна подружжя на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі майна. Згідно свідоцтва про одруження та розірвання шлюбу, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.05.1976р. по 11.11.2006р. Згідно договору від 29.04.1993р., батько позивачки [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 21063», р.н.з. И 0045 ЛВ. З довіреності від 31.08.2004р. вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користуватися та розпоряджатися зазначеним автомобілем. Згідно договору-доручення від 18.11.2004р. та біржової угоди №1/176 від 18.11.2004р., [PERSON] від імені [PERSON] продав вищевказаний автомобіль [PERSON] за 100грн. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 15.12.2011р. та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2012р. встановлено, що спірний автомобіль, марки «ВАЗ 21063» є спільним майном сторін як подружжя. Також, судом встановлено, що даний транспортний засіб відповідачем відчужено за 1500 доларів США. Даний факт в судовому засіданні ствердили особисто [PERSON] та [PERSON] Ці обставини, в силу ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідач продав спірний автомобіль на власний розсуд, без згоди та відома позивачки, приховав дійсну суму виручених коштів та витратив ці кошти не в інтересах сімї. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що позивачка дійсно має право на половину вартості відчуженого автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності сторін. Також, суд визнає, що таке право позивачки порушено та підлягає захисту. Оскільки автомобіль відповідачем відчужено за 1500 доларів США, то позивачці належить рівна половина даних коштів, тобто 750 доларів США. Беручи до уваги те, що станом на день ухвалення рішення, встановлений Національним банком України офіційний курс долара США до гривні становить 21,65грн. за 1 долар, частка позивачки становить 16237,50грн. Тому, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути вищевказану суму. Що стосується позовної давності, то суд не знаходить підстав для її застосування, оскільки 16.11.2007р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсними довіреності та договору купівлі продажу вищевказаного автомобіля, однак, дана пзовна заява 01.04.2011р. залишена без розгляду. Зазначені обставини стверджуються матеріалами цивільної справи №2-6/2011. 22.06.2011р. позивачка звернулася до суду з аналогічним позовом, про що свідчить копія позовної заяви з відповідним реєстраційним штампом суду. Рішення у даній справі ухвалено 15.12.2011р., рішення апеляційної інстанції 05.07.2012р. Таким чином, зазначене повністю спростовує покликання відповідача на пропущення позивачкою строку звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому, суд їх відкидає.

Outcome: approved