Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивачем [PERSON] подано до суду позов до відповідача [PERSON] про виділення у приватну власність у натурі Ѕ частки земельної ділянки відповідно до Плану поділу земельної ділянки. Позовні вимоги мотивуються тим, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав письмову заяву про проведення судового розгляду справи по суті у його відсутність, просить задовольнити позовні вимоги до [PERSON] про виділення у приватну власність у натурі Ѕ частки земельної ділянки відповідно до Плану поділу земельної ділянки. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про день та час судового розгляду справи по суті повідомлена належним чином, заяви про відкладення, проведення судового засідання у її відсутність чи про причини неявки до суду не подано. Ознайомившись з матеріалами справи, судом встановлено наступні обставини. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частинами 1,2 ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», документами, що підтверджують родинні відносинами між фізичними особами можуть бути: свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про укладення шлюбу. Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , як рідні син та батько, підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , як рідні дочка та батько, підтверджується свідоцтвом про народження дитини та свідоцтвом про укладення шлюбу. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (1218 ЦК України). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина на території Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , так як відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є прийняття спадщини (п. «г» ч.1 ст.81 ЗК України). Свідоцтво про право на спадщину, відповідно до ст.67 Закону України «Про нотаріат», видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 08 травня 2019 року державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П., спадкоємцями [PERSON] , який помер [INFO] , є: син, [PERSON] на Ѕ частку у спадщині; дочка [PERSON] на Ѕ частку у спадщині. Спадщина, на яку у частці видано це свідоцтво складається з наступного: земельної ділянки, площею 6.3200 га, кадастровий номер: 3525888300:02:000:1022, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області, що належить [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15 грудня 2000 року на бланку, серія: ІІ- [NUMBER] 034449, зареєстрованого у Книзі записів Державних актів нса право приватної власності на землю за №00148. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Частиною 3 ст.358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Таким чином встановлено, що відповідно до ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 статті 1225 ЦК України передбачено, що право на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ч.1 ст.318 ЦК України, кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 5 ст.319 ЦК України встановлено, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. Згідно Плану поділу земельної ділянки, площею 6.3200 га, кадастровий номер: 3525888300:02:000:1022, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області, виготовленої ФОП [PERSON] , встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , як учасники спільної часткової власності на земельну ділянку, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, отримують у володіння, користування та розпорядження частину спадщини спадкоємця [PERSON] , який помер [INFO] , що відповідає їх ідеальним часткам, тобто, [PERSON] є власником Ѕ частки у спадковому майні, [PERSON] є власником Ѕ частки у спадковому майні. При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. У [PERSON] відсутні інші способи захисту цивільних прав та інтересів, чим відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, може бути визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. При встановлених обставинах, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виділення у приватну власність у натурі Ѕ частки земельної ділянки відповідно до Плану поділу земельної ділянки підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved