Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач в травні 2016 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № К2U4AW01170372 від 14 травня 2007 року, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 24707,20 доларів США на термін до 13 травня 2014 року зі сплатою відсотків в строки та порядку встановленому договорі. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користуванням кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Крім того, було укладено Договори поруки № К2U4AW01170372 з поручителями [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON]. Позивач зазначає, що він в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, натомість відповідач свої обов'язки з повернення кредиту та нарахованих відсотків, комісії та пені не виконав, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 22.03.2016 року складає - 89482,66 доларів США, яка складається з наступного: - 15710, 00 доларів США - заборгованість за кредитом; - 10918,92 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3303,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 59550,14 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань; Просить стягнути з відповідачів солідарно вказану суму заборгованості в розмірі 89482,66 доларів США, що за курсом НБУ складає 2380238,76 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить задовільнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що [PERSON] дійсно уклав кредитний договір з позивачем в 2007 році, сплачував передбачені договором платежі В зв»язку з тяжким матеріальним становищем він в 2009 році передав позивачу заставлений автомобіль, який з невідомих причин був реалізований позивачем тільки в 2015 році. Крім того, за вказаним договором з відповідача [PERSON] вже стягнена заборгованість ще в 2011 року рішенням суду, яке набрало законної сили. Розрахунки заборгованості є незрозумілими. Просять в задоволенні позову відмовити. Відповідачі -[PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явились, надали суду заяви про слухання справи за їх відсутності, проти позову заперечили (а.с.103,104,109-112, 113-116). Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. 203 ЦК України Волевиявлення учасника права чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, в даному випадку сторони бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Відповідно ст. 530 ЦК України зазначено: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором, або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Виходячи з ч.1, ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України зазначено: „якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, за договором або законом. Судом встановлено, що між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № К2U4AW01170372 від 10 травня 2007 року, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 24707,20 доларів США на термін до 13 травня 2014 року, зі сплатою відсотків в строки та порядку встановленому договорі(а.с.11-12). Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користуванням кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Крім того, було укладено Договори поруки № К2U4AW01170372 від 10 травня 2007 року з поручителями [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] (а.с.13-14). Позивач зазначає, що він в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, натомість відповідач свої обов'язки з повернення кредиту та нарахованих відсотків, комісії та пені не виконав, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 22.03.2016 року складає - 89482,66 доларів США Крім того, позивач надав суду розрахунок заборгованості станом на 22.03.2016 року,яка складає - 89482,66 доларів США з наступного: - 15710, 00 доларів США - заборгованість за кредитом; - 10918,92 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3303,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 59550,14 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань; Відповідно до ст..60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, станолениї статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В позовній заяві позивач , заявляючи вимоги про стягнення кредитної заборгованості з поручителів [PERSON] та [PERSON] , обґрунтував свої вимоги ст..ст.554,610 ЦК України та укладеними з названими поручителями договорами поруки від 10 травня 2007 року. Згідно ст..554 ЦК України у разі порушення боржником зобов»язань, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що з поручителями по вказаному кредитному договору належне виконання зобов»язань [PERSON] перед банком забезпечувалось двома самостійними , не пов»язаними між собою договорами поруки від 10 травня 2007 року з [PERSON] та [PERSON] З даних договорів відсутні умови, які б дозволяли стверджувати про сумісну солідарну відповідальність [PERSON] та [PERSON], за таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором № К2U4AW01170372 від 10 травня 2007 року. Дана правова позиція також підтверджена Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-35цс15 за позовом публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» до фізичних осіб- поручителів про стягнення заборгованості, а саме встановлена наступна правова позиція: «Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором позики не встановлено додаткову (субсидіарну ) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Якщо ж зобов»язання забезпечується кількома поручителями, які надали поруку за різними договорами поруки, то останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. У такому випадку кредитор має право пред»явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору». Відповідно до ст..559 ч.1 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов»язання, а також у разі зміни зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. З пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що він в 2009 році добровільно передав банку автомобіль марки OPEL ,2007 року випуску, державний номер [NUMBER], який був предметом застави за кредитним договором № К2U4AW01170372 від 14 травня 2007 року . Позивач не заперечує цей факт. Крім того, пояснення відповідача [PERSON] підтверджується актом передачі-прийому в заклад Приватбанку автомобіля позичальника , який допустив прострочену заборгованість від 1.02.2009 року (а.с.136) Даний автомобіль тільки в травні 2014 року банком був реалізований за ціною 3270,37 доларів США, що підтверджується актом прийому-передачі автомобіля [PERSON] від 6 травня 2014 року (а.с.137,139) Крімм того, щодо стягнення заборгованості з [PERSON]. суд враховує те, що по заборгованості [PERSON] існує рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2010 року (а.с.158), відповідно до якого з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» стягнена заборгованість за кредитним договором в розмірі 193051 грн.10 коп. , звернено стягнення на предмет застави в рахунок заборгованості за кредитним договором в розмірі 193051 грн.10 коп. шляхом передачі транспортного засобу марки OPEL ,2007 року випуску, державний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішення суду набрало законної сили 4 лютого 2011 року (а.с.158-159). З наданих копій уточнень до позовних вимог за 3 листопада 2010 року стягнена заборгованість по тілу кредиту , а саме 15385,21 долар США, 3525,62 долари США - заборгованість про процентам за користування кредитом, 1156,26 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 2045,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором,17582,82 грн. - сума нарахованої комісії за зберігання предмета застави, 1000 грн. - сума нарахованої комісії за звернення до суду. Таким чином, заборгованість з відповідача [PERSON] по тілу кредиту, відсоткам, комісії та пені вже стягнута за рішенням суду ще в грудні 2010 року. Обираючи спосіб забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № К2U4AW01170372 від 14 травня 2007 року та звертаючись до суду про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави позивач з 2010 року не вжив заходів до стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] як поручителів заборгованості та не повідомив поручителів про винесене судове рішення. Згідно ч.4 ст.559 ЦПК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимог до поручителя. За змістом постанови Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним ( припиняючим ), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України справі №6-53цс14,регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, ч.4ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя. В постанові від 14 вересня 2016 року по справі №6-223цс16 Верховний Суд України зазначив наступне - виходячи з положень ч.4 ст. 559 ЦК України вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії договору поруки, або протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Верховний Суд України у правовій позиції, висловленій 14.09.2016 року при розгляді справи № 6-1451цс16 зазначив, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з поручителів [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Аналізуючи надані сторонами докази, те, що позовні вимоги позивача не доводяться наданими розрахунками заборгованості відповідача [PERSON], крім того, позивач в 2010 році скористався своїм правом на стягнення з нього заборгованості , в тому числі і по тілу кредиту, за таких обставин суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed