Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], який неодноразово уточнювала, останній раз 25.12.2015 року, та остаточно просить суд: визначити, що квартира [ADDRESS] - є об,єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати що частка [PERSON] та [PERSON] складає 1/2 частку кожного у спільному сумісному майні, яким є квартира [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири [ADDRESS] загальною площею 42,2 кв.м, житловою 28,15 кв.м; визначити порядок користування вищезазначеною квартирою, шляхом визнання за нею, [PERSON], та [PERSON] права користування кімнатою площею 17,8кв.м, а за [PERSON] - права користування кімнатою площею 10,35кв.м з балконом 0,71кв.м; кухню площею 5,79 кв.м, ванну кімнату площею 2,91кв.м, коридор площею 2,7кв.м, вбудовану шафу площею 1,93квм - залишити у спільному користуванні. Відповідач [PERSON]М, та його представник за договором - [PERSON], первісні позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими, та такими що задоволенню не підлягають. Заперечуючи проти первісного позову, відповідач за первісним позовом [PERSON] надав суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], яка прийнята судом до спільного розгляду, та яка також неодноразово уточнювалась [PERSON], останній раз 03.02.2016 року, та просить суд, визнати за ним, [PERSON] право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; залишити сина проживати з ним у двокімнатній квартирі. Представник третьої особи Виконкому Інгулецької районної у місті ради, як органу опіки та піклування, в судове засідання не з,явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно у встановленому законом порядку, надав суду клопотання про розгляд справи без участі представника, та у вирішенні спору покладається на розсуд суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги від 25.12.2015 року підтримали у повному обсязі, проти зустрічних позовних вимог заперечують. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] суду пояснила, що позивач за первісним позовом [PERSON]А, та відповідач за первісним позовом - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.06.2003року. 23.12.2014року рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу шлюб між сторонами було розірвано. Приблизно з 2000 року, ще до реєстрації шлюбу позивач та відповідач проживали спільно з відповідачем, вели спільне господарство, проживаючи однією сім,єю у квартирі [ADDRESS]. Коли позивач [PERSON] дізналася про те, що вона вагітна, тоді було укладено шлюб, між сторонами, від якого 20.12.2003 року народився син [PERSON]. Вищезазначена квартира [ADDRESS] належала дядькові позивача [PERSON] - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого 17.02.2003року дочірнім підприємством АТ «Кіровоградбуд» за №479. Оскільки дядько був одинокою і хворою людиною, то мати позивача [PERSON] - [PERSON] забрала його для догляду до себе за місцем свого проживання, а позивач та відповідач оселилися у належній йому квартирі, оскільки їм, як молодій сім, ї, необхідно було мати своє окреме житло. Оскільки вищезазначена квартира на час, коли сторони стали у ній проживати приватизованою не була, вони стали займатися її приватизацією на ім,я дядька. З цією метою, а також з метою забезпечення сторін житлом, дядько позивача [PERSON] [PERSON] 16.10.2002 року надав довіреність на дошлюбне прізвище позивача - [PERSON], оскільки на той час вони у шлюбі ще не перебували, якою він уповноважував позивача за первісним позовом виконати необхідні дії по приватизації квартири, та провести її відчуження. Всі необхідні дії були виконані, але оскільки довіреність була видана на імя позивача за первісним позовом, то це не дало їй можливості виконати відчуження квартири на своє імя. Тому було прийняте спільне рішення про оформлення договору дарування квартири на імя відповідача [PERSON], оскільки на той час сторони жили спільно, однією сімєю, ця угода (дарування) була укладена ними в інтересах сім,ї. 08.04.2003року було укладено договір дарування квартири дядька позивача [PERSON] від імені якого діяла позивач на підставі довіреності на користь відповідача, з яким на той час позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2000 року. 16.10.2002 року її дядьком надано довіреність. 17.03.03року дядьком [PERSON] приватизовано квартиру, приблизно тоді ж позивач дізналася про свою вагітність , 08.04.2003року позивачем виконано від імені дядька дарування квартири, 20.06.03р зареєстрували шлюб. Представник позивача вважає, що за таких обставин, не можна вважати, що квартира по вул. Червонозорівська, 15-55 у м.Кіровоград була особистою власністю відповідача, оскільки сторони діяли спільно в інтересах їх сім,ї. В інтересах їх сім»ї було прийнято рішення про продаж зазначеної квартири та переїзду до м.Кривого Рогу. 23.06.2005року квартира [ADDRESS], була продана. 06.07.2005року нами на ім,я відповідача було придбано квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 60, 61,63 СК України майно придбане подружжям під час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути любе майно. Чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, квартира [ADDRESS], належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, щодо якої вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження нею. Вирішити спір щодо розподілу нерухомого майна мирним шляхом сторонам не вдалося, відповідач своєю поведінкою змусив позивача разом з дитиною залишити квартиру та майно яке в ній є. На теперішній час позивач має винаймати житло, створювати належні умови проживання собі та синові. Шлюбного договору сторони не укладали, домовленості щодо належності комусь з них більшої чи меншої частки не було, оскільки вони свідомо для нашої сім»ї, та в її інтересах придбали квартиру, яка є предметом спору, а тому відповідно кожному з них належить 1/2 її частка. Тому з визначенням часток квартира знаходиться у нашій спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності ділиться між ними в натурі. Таким чином, виходячи з приписів зазначених вище правових норм, позивач має право володіти та користуватися належною йому часткою у спільному майні, яким є квартира [ADDRESS]. Зазначена квартира розташована на 4 поверсі 4-х поверхового будинку і складається з 2-х кімнат загальною площею 42,2кв.м, житловою 28,15кв.м, у тому числі 1-а кімната площею 17,8квм, 2-а кімната площею 10,35кв.м. Також мається кухня площею 5,79квм, ванна кімната площею 2,91кв.м, коридор площею 2.7кв.м, вбудована шафа площею 1,93квм, та обладнана балконом площею 0,71кв.м, що підтверджується технічним паспортом квартири. Оскільки поділити в натурі таку квартиру неможливо, на отримання від мене грошової компенсації за належну йому частку у квартирі відповідач не погоджується, а мені та синові необхідне своє житло, а не винаймання чужого, то мною ставиться питання щодо визначення порядку користування спірним житлом. Позивач та її представник, вважають, що у користування [PERSON] та сина [PERSON] у користування має бути надана кімната площею 17,80 кв.м, а відповідачу - кімната площею 10,35 кв.м з балконом площею 0,71кв.м. Кухня, ванна кімната та коридор просять залишити у спільному користуванні. Позивач за первісним позовом [PERSON] повністю підтримала свого представника, та вимоги уточненого позову, позов підтримує, просить його задовольнити, проти зустрічного позову заперечує, оскільки спірна квартира придбана в період шлюбу. Те, що вона оформлена на відповідача, не є свідченням, того, що квартира є його особистою власністю. Вона не приймала участі у укладенні угоди, оскільки на той час вона доглядала маленьку дитину, та не мала можливості їхати для оформлення договору купівлі-продажу. Відповідач діяв за їх домовленості, купив квартиру в інтересах їх сім,ї. Вважає, що відповідач не довів, що спірна квартира придбана за його особисті кошти. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], заперечуючи пороти первісного позову, надали суду зустрічний позов, який в судовому засіданні підтримали в повному обсязі, та просять його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що квартиру у м. Кіровограді по вул. Червонозорівській, 15-55, відповідачу [PERSON] було подаровано 08.04.2003 року, тобто, до шлюбу з позивачем [PERSON] Вищезазначену квартиру [PERSON] продав 23.06.2005 року за 5 422 грн., а вже 06.07.2005 року він придбав квартиру в м.Кривому Ролзі за адресою: вул.Груні Романової,10-15. Вартість купленої квартири у м. Кривому Розі склала 7477,00 грн., при цьому в вартість квартири увійшла сума боргу перед ВАТ «Криворіжгаз» у розмірі 3 593,52 грн., яку сплатила мати відповідача - [PERSON] Вважає, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вона була придбана за власні кошти [PERSON], які він отримав від продажу своєї квартири у м. Кіровограді по вул.Червонозорівській,15-55, та за сплачені кошти його матері. [PERSON] фінансово ніякої участі у купівлі квартири не приймала, так як мала скромний заробіток у вигляді мінімальної заробітної плати працівника медичного закладу. Крім того, за період з 23.06.2005 року, коли була продана квартира в м.Кіровограді, та по 06.07.2005 року, коли була куплена квартира в м.Кривому Розі, додаткового прибутку у вигляді продажу спільних активів або отримання кредитних коштів не відбувалось. Просить зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Відповідач [PERSON], він же позивач за зустрічним позовом, суду пояснив, що з позивачем [PERSON] вони познайомилися приблизно в середені 2001 року, а стали спільно проживати з 2002 року. Квартира в м.Кіровограді по вул. Червонозорівській, 15-55, була подарована дядьком позивача [PERSON] [PERSON] саме йому, оскільки він за свої власні кошти підготував усі необхідні документи для реєстрації права власності на квартиру і фактично її приватизував, а його колишня дружина тільки формально ставила підписи по виписаній на її ім'я довіреності. Він сплатив всі борги, фактично він купив цю квартиру. Просить врахувати, що за час перебування в шлюбі за період з 20.06.2003року по 23.12.2014року з [PERSON], остання мала мінімальний заробіток, нерухомого майна, цінних паперів та депозитних рахунків в банку не мала, та проживала з ним до 23.06. 2005 року в квартирі [ADDRESS], а з 06 липня 2005 року у [ADDRESS]. Що стосується його сина [PERSON], [INFO], то [PERSON] забрала його за власним бажанням, на свій власний розсуд. Він ніколи не виганяв його з квартири, і ні в якому разі не змушував її покидати, а навпаки, весь свій вільний час проводив з ним, перевіряючи домашні завдання. Зазначив, що позивач [PERSON] покинула квартиру також сама, по своїй волі, оскільки на його думку вела аморальний спосіб життя, до того ж вона й надавала в борг грошові кошти чоловікам з сімейного бюджету, не ставлячи його до відому. В задоволенні первісного позову просить відмовити, зустрічний позов просить задовольнити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] - її донька. [PERSON] її брат, він проживав в [INFO]. Коли в нього померла дружина, то її донька поїхала до дядька, та стала проживати в його квартирі. Потім вона познайомилася з [PERSON], який спочатку приїжджав до неї, а потім став проживати з нею в квартирі дядька. Вона забрала [PERSON] до себе. Оскільки у того не було дітей, він дав довіреність своїй племінниці - її доньці, щоб вона приватизувала його квартиру, а потім щоб квартира була їй. Квартира дійсно була з боргами. Половину сплатив [PERSON], половину вони сплатили. Після того, як приватизували квартиру, її донька, оскільки в неї була довіреність від дядька [PERSON] на приватизацію та на відчуження, подарила квартиру [PERSON], з яким на той час спільно проживала,спільно вела господарство, оскільки вони мали намір розписатися, та її донька була вже вагітна. А квартиру подарувала [PERSON] в інтересах їх сім,ї. В червні 2003 року її донька та [PERSON] зареєстрували шлюб. Вислухавши сторони, їх представників, свідка, ознайомившись з письмовими матеріалами справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, та не оспорюється сторонами, що позивач за первісним позовом [PERSON] ( до шлюбу «Гриневич») Т.А. та відповідач за первісним позовом [PERSON] стали спільно проживати в [INFO], з 2002 року. 20.06.2003 року вони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб з якого вбачається, що шлюб був зареєстрований у Кіровському відділі РАЦС Кіровоградського районного управління юстиції м. Кіровограда, актовий запис №353/а.с.8/. Від шлюбу мають неповнолітню дитину -сина [PERSON], [INFO], який на цей час проживає з матір,ю [PERSON] /а.с.9/. Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.12.2014 року у справі №213/2387/14-ц, шлюб між сторонами розірваний, рішення набрало законної сили 06.01.2015 року /а.с.56/. Судом встановлено, що в період шлюбу, 06.07.2005 року відповідач [PERSON] відповідно до договору купівліпродажу, посвідченого 06.07.2005 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], купив квартиру за №15 у будинку під №10, по вул. Груні Романової в м.Кривому Ролзі , розташовану на четвертому поверсі 4-х поверхового житлового будинку, житловою площею 28,15 кв.м., загальна площа квартири становить 42,2 кв.м.; вартість квартири визначена в 7477грн., що підтверджується копією зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна та витягом з державного реєстру права власності на нерухоме майно/ а.с.128-129/. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №55 від 06.04.2015 року ринкова вартість кв.№15 в будинку №10 по вул. Груні Романової в м.Кривий Ріг станом на дату проведення експертизи, складає 283923,00 грн./а.с.107-112/. Відповідно до ст.ст.60, 61,63 СК України майно придбане подружжям під час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути любе майно. Чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже діючим СК України встановлена презумпція того, що придбане у шлюбі майно є спільним. Судом встановлено, що квартира, де спільно проживали з 2002 року до реєстрації шлюбу сторони, за адресою: м.Кіровоград, вул.Червонозорівська, 15-55, перебувала у користуванні дядька позивача [PERSON] [PERSON] 16.10.2002 року [PERSON] надав довіреність своїй племінниці [PERSON], [INFO], яка на той час проживала в його квартирі разом з [PERSON], на приватизацію, та відчуження його квартири за вищезазначеною адресою. 17.03.2003 року квартиру приватизовано на [PERSON] Ці обставини підтверджуються поясненнями свідка [PERSON]І, та не заперечуються сторонами. 08.04.2003 року позивач (на той час [PERSON]А.) подарувала квартиру дядька [PERSON] , що розташована у м.Кіровограді по вул.Червонозорівській, 15-55, своєму співмешканцю [PERSON]. Вартість подарованої квартири згідно договору дарування від 08.04.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON], № у реєстрі 5-691, оцінено у 6504 грн. /а.с.104/. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Разом з тим, суд враховує обставини дарування цієї квартири, а саме, те, що квартира, яка належала дядькові позивача [PERSON], який надав їй довіреність, та дозволив відчуження цієї квартири для себе. Як пояснила свідок [PERSON], [PERSON] був згоден подарувати свою квартиру племінниці. Суд також враховує, що діючи за довіреністю від дядька, позивач не мала можливості на своє ім,я, переоформити ( подарувати) квартиру чи відчужити її на свою користь. Даруючи за довіреністю квартиру свого дядька відповідачу [PERSON], позивач [PERSON] враховувала, що ця квартира буде використовуватися нею та відповідачем в інтересах їх майбутньої сім,ї, та вже 20.06.2003 року сторони дійсно зареєстрували шлюб. Суд вважає, що це твердження позивача за первісним позовом відповідає фактичним обставинам та є достовірним. Суд критично відноситься до твердження відповідача [PERSON], що дядько позивача подарував квартиру саме йому, та сам був здатний розпорядитися квартирою, оскільки вони спростовуються письмовими доказами, оскільки дарування квартири відбувалося саме [PERSON] за довіреністю, а не особисто [PERSON] . А отже вищезазначене, а також те, що на той час позивач була вагітна, також свідчить про те,що угода дарування квартири відбувалася в інтересах майбутньої сім,ї. Судом встановлено, що [ADDRESS] [PERSON] продав 23.06.2005 року за 5422 грн. відповідно до договору купівлі-продажу від 23.06.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградского міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №2400 /а.с.127/. Однак оригіналу відповідного договору суду надано не було. Як вже зазначалось, 06.07.2005 року [PERSON] придбав квартиру в м.Кривому Розі за адресою: вул.Груні Романової,10-15. Вартість купленої квартири та той час склала 7477,00 грн., при цьому в вартість квартири увійшла сума боргу перед ВАТ «Криворіжгаз» у розмірі 3 593,52 грн., яку сплатила мати відповідача - [PERSON] / а.с.170-1734/. При цьому суд враховує, що заборгованість матір,ю відповідача [PERSON] сплачувалась за борги по квартирі, яка була придбана її сином у шлюбі, тобто погашення заборгованості також відбувалося в інтересах сім,ї. Оскільки рішення суду повинно бути не тільки законним, але і справедливим, суд вважає, що в даному конкретному випадку, буде несправедливим вважати, що спірна квартира придбана тільки за особисті кошти відповідача, від продажу квартири, яка йому була подарована при вищезазначених обставинах. Крім того, відповідачем не надано доказів, та беззаперечно не доведено, що саме кошти ( від проданої в м.Кіровограді) квартири, він витратив, на придбання саме спірної квартири. Суд також вважає недоречними зазначення відповідача про те, що позивач отримувала дуже маленьку заробітну плату, доглядала дитину, а тому її частки в спільному май незначна, оскільки ведення одним із подружжя домашнього господарства та невелика заробітна плата не позбавляє його права на частку спільне сумісне майно. На підставі вищезазначеного, суд вважає встановленим, що спірна квартира за адресою:м.Кривий Ріг, вул. Груні Романової, 10-15, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України чоловік та дружина мають право на поділ майна належного їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Чоловік та дружина мають право поділити майно з взаємної згоди. У випадку поділу майна яке є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, частка дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже суд вважає обґрунтованими і вимоги позивача [PERSON]А, щодо визначення за кожним із сторін по ? частці спірного майна [ADDRESS]. За зазначених вище підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності ділиться між співвласниками в натурі. Згідно приписів ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за згодою співвласників. Кожен із співвласників має право на надання у володіння тієї частки спільного майна в натурі, яке відповідає його частці. Як встановлено в судовому засіданні, спірне майно відповідно до технічного паспорту та плану квартири складається з двох кімнат, 1к. - 17,6 кв.м, 2к. 10,35 кв. м., загальна площа квартири 42,2 кв.м, житлова 28,15кв.м. Судом встановлено, що виділити в натурі частку, яка б відповідала ідеальній частці у праві спільної сумісної власності неможливо. Кімнати в квартирі суміжні, кімната площею, 17,6 кв. м. - є прохідною. За таких підстав, суд вважає, за неможливе виділення в користування позивача за первісним позовом та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], житлового приміщення площею, 17,8 кв.м, оскільки будуть порушуватися, як права сторін, так і їх неповнолітньої дитини. Таким чином, позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON], в цій частині задоволенню не підлягають. Питання щодо того, з ким із сторін, повинна проживати дитина, не є предметом цього позову, тому вимога зустрічного позову, щодо залишення дитини з відповідачем за первісним позовом, задоволенню також не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судового збору на загальну суму 3073 гривні 22 коп. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача підлягає стягненню сума 2522 грн.02 коп.

Outcome: partial