Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання звільнення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії. Мотивував свої вимоги тим, що вона відповідно до наказу № 315-л від 01.08.2013 року була переведена на постійній основі на посаду спеціаліста по реалізації відділу реалізації державного підприємства «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України. Відповідно до наказу від 03 квітня 2014 року за № 48-о «Про надання відпустки», їй було надано відпустку по вагітності та пологам, а відповідно до наказу № 76-о від 04 серпня 2014 року «Про надання відпустки» було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Позивач зазначає, що в березні 2014 року, у зв'язку із окупацією АР Крим, вона разом з сім'єю були вимушені переїхати до міста Києва. Через деякий час їй було передано трудову книжку із записом про звільнення у лютому 2015 року, яке відбулося без її - позивача згоди. Крім того сам запис про звільнення містив посилання на законодавство російської Федерації. Позивач просить суд визнати незаконним звільнення, визнати недійсним запис в трудовій книжці за № 18 від 28 лютого 2015 року та зобов'язати голову Державної фіскальної служби України здійснити в трудовій книжці запис про визнання недійсним запису від 28 лютого 2015 року за № 18 та завірити його печаткою. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги заяви та просила її задовольнити. Представник відповідача з посиланням на письмовий відзив на позов заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що фактично позивач не перебував з відповідачем у трудових відносинах, а тому на його погляд [PERSON] звернулася до суду з позовом до неналежного відповідача і правові підстави для задоволення вимог позивача фактично у відповідача немає. Заслухавши учасників справи, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 315-л від 01.08.2013 року [PERSON] була переведена на постійній основі на посаду спеціаліста по реалізації відділу реалізації державного підприємства «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України. Відповідно до наказу від 03 квітня 2014 року за № 48-о «Про надання відпустки», [PERSON] було надано відпустку по вагітності та пологам. Відповідно до наказу № 76-о від 04 серпня 2014 року «Про надання відпустки» [PERSON] було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. З матеріалів трудової книжки вбачається, що у останній під № 18 міститься запис від 28 лютого 2015 року про звільнення [PERSON] за згодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 Кодексу про працю РФ. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові особи та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку не передбаченому законом. Відповідно, будь-який акт(рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсними і не створюють правових наслідків. Відповідно, суд вважає, що в конкретному випадку, оскільки в силу вказаного Закону зазначений запис у трудовій книжці [PERSON] є недійсним то відповідно він не створює будь-яких правових підстав. Виходячи з таких міркувань в силу того, що недійсність такого запису встановлена Законом, то підстав визнавати незаконним звільнення [PERSON] у суду немає, оскільки за зазначених обставин, вважати, що мав місце факт звільнення останньої, правових підстав немає. Вирішуючи питання про визнання недійсним запису в трудовій книжці за № 18 від 28 лютого 2015 року та зобов'язання голови Державної фіскальної служби України здійснити в трудовій книжці запис про визнання недійсним запису від 28 лютого 2015 року за № 18 та завірити його печаткою, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що відповідно до п.п. 3.1 Статуту ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом останнього від 18.05.2013 року за № 109, засновником державного підприємства «Санаторій «Дніпро» є Міністерство доходів і зборів України. Відповідно до п. п. 7.2 Статуту ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом останнього від 18.05.2013 року за № 109, орган управління майном не має право втручатися в оперативну діяльність керівника Підприємства, крім випадків, передбачених Статутом та чинним законодавством. Відповідно до п.п. 19, п. 11 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою кабінету Міністрів України за № 236, визначено, що Голова Державної фіскальної служби України в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Державної фіскальної служби України. Відповідно до п. 7.4 Статуту ДП «Санаторій «Дніпро» Міністерства доходів і зборів України, затвердженого наказом останнього від 18.05.2013 року за № 109, керівництво підприємством здійснює директор(головний лікар) і у тому числі розробляє та затверджує організаційну структуру Підприємства, штатний розпис з урахуванням умов і фонду оплати праці Підприємства. Виходячи з аналізу зазначених норм та з урахуванням пред'явлених позовних вимог, суд вважає, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до особи яка не є належним відповідачем за даним спором і на погляд суду правових підстав для покладення на Голову Державної фіскальної служби України зобов'язань зазначених у прохальній частині позову немає. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову повністю. Питання про судові витрати вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed