Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про про стягнення боргу за договором позики, трьох процентів річних, інфляційних втрат, процентів за користування сумою позики. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 01.06.2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким надав відповідачу позику в сумі 46000 грн., які він зобов»язувався повернути до 01.09.2011 року, що підтверджується його власноручно написаною розпискою від 01.06.2011 року. У вказаний строк борг відповідач не повернув, на прохання про добровільну сплату відмовився. Вважає, що він, згідно вимог цивільного законодавства, має право вимоги від відповідача основного боргу, три проценти річних та процент за користування позикою, що в загальній сумі становить 67395 грн. 45 коп. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що сплатив всю суму боргу за договором позики, проте розписки про сплату не зберіг. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідача, представника відповідача дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. 01.06.2011 року була підписано договір позики, за яким позивач надав позику відповідачу в сумі 46000 грн., яку він зобов»язувався повернути до 01.09.2011 року що стверджується копією розписки від 01.06.2011 року (а.с.5). Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - договору позики (розписки) від 01.06.2011 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем станом на день звернення з позовом до суду проведено розрахунок боргу відповідача за договором позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості в розмірі 67395 грн. 45 коп., яка включає в себе стягнення боргу за договором позики, трьох процентів річних, інфляційних втрат, процентів за користування сумою позики. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Сторони договору позики самостійно встановлюють розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядок одержання процентів, що прямо передбачено законом (ч. 1 ст. 1048 ЦК), і це повністю відповідає принципу цивільного права - свободі договору (ст. З ЦК). Отже, сторони можуть вибрати просту форму нарахування процентів і в цьому випадку вони нараховуються лише на суму позики, або більш складну форму, згідно з якою проценти нараховуються на суму позики і на нараховані, але невиплачені проценти. Проте це правило (так зване проценти на проценти) може діяти лише в контексті диспозитивності положення ч. 1 ст. 1048 ЦК і не може застосовуватися до ст. 625 ЦК. Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення, роз»яснив, що суди, стягуючи три проценти річних на підставі ст. 625 ЦК, не звернули уваги на те, що договором між сторонами встановлений інший розмір процентів (наприклад 10 %) за користування грошима і ці 10% судом також стягнуті на користь позичальника. Отже, це призвело до нарахування й стягнення процентів на проценти (ухвала від 24 листопада 2010 р. № 6-6637 ). Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що одночасне стягнення з відповідача трьох процентів річних (ст. 625 ЦК України) та процентів від суми позики, виходячи з облікової ставки НБУ (ст. 1048 ЦК України) призведе до нарахування й стягнення процентів на проценти, а тому позовна вимога в частині стягнення процентів за користування позикою до задоволення не підлягає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідача стосовно погашення ним боргу за договором позики перед позивачем суд розцінює як голослівні, так як жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт повернення боргу [PERSON] відповідачем суду не представлено. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного, ст. ст. 202, 207, 208, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved