Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що він в 2004 році придбав у [PERSON] автомобіль марки Mersedes-Benz 307D, 1987 року випуску, булого кольору, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 30 000 грн. Договір купівлі-продажу не оформляли і у МРЕВ автомобіль не переоформили на позивача, а відповідачем була надана довіреність на право користування та розпорядження автомобілем. В 2007 році довіреність закінчилась, нову довіреність не було надано. В серпні 2014 року автомобіль було затримано та поміщено на штраф майданчик, оскільки автомобіль і на даний час зареєстрований за відповідачем та знаходиться під арештом. Позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль оскільки він добросовісно володів автомобілем десять років та є добросовісним набувачем. Оскільки позивач є добросовісним набувачем, то арешт з автомобіля слід зняти та зобов'язати УДАІ ГУМВС України у Вінницькій області видати позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і державні номерні знаки. Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду телеграму в якій просив розгляд справи провести у його відсутності. Відповідач та представники третіх осіб в судові засідання не з'являлись, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.6), серії [NUMBER], власником автомобіля марки Mersedes-Benz 307D, 1987 року випуску, булого кольору, державний номерний знак [NUMBER] є відповідач [PERSON]. 08 серпня 2014 року було затримано та передано на штраф майданчик (а.с.7). Позивач стверджує, що вказаний вище автомобіль він придбав у відповідача та користувався автомобілем на підставі довіреності, однак доказів придбання автомобіля та копії довіреності суду не надав. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач просить визнати за ним право власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю. Згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в п. 9 Постанови Пленуму від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Позивачем не надано суду доказів добросовісності заволодіння ним автомобілем відповідача, як і не надано доказів відкритого, безперервного володіння автомобілем протягом 5 років. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Однак, з доказів які позивачем додано до позовної заяви не вбачається, що позивач добросовісно заволодів автомобілем та продовжував ним володіти протягом 5 років, а тому немає підстав для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю. Щодо вимог позивача про скасування арешту та зобов'язання вчинити дії, то суд вважає такі вимоги безпідставними та необгрунтованими, оскільки на даний час власником автомобіля є відповідач. Позивачем не надано суду жодних доказів накладення арешту на автомобіль та не наведено підстав арешту. Позивач в судові засідання не з'являвся, жодних клопотань про витребування доказів не заявляв. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Питання про скасування заходів забезпечення позову слід вирішити після набранням рішення суду законної сили. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 16, 344 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 197 ЦПК України,

Outcome: dismissed