Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення надміру виплаченої заробітної плати у розмірі 17 566, 83 грн. Ухвалою суду від 06.09.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позовні вимоги мотивує тим, що впродовж травня 2015 року по січень 2017 року нарахування заробітної плати та оплата праці відповідачу проводилась по 12 тарифному розряду замість 8, з врахуванням наявної у неї вищої освіти. Однак, оскільки відповідач здобула освіту в іноземному вищому навчальному закладі, відповідно до вимог наказу МОН України від 05.05.2015 №504 Деякі питання визнання в Україні іноземних документів, її диплом вимагає визнання у МОН України. Отже, працедавець виплачуючи заробітну плату відповідачу без врахування вимог вказаного вище наказу МОН здійснив переплату в сумі 17 566, 83 гривень. На факт даного порушення вказано представниками Держаудитслужби в акті ревізії фінансово-господарської діяльності відділу освіти Залізничного району управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради. [PERSON] освіти скерував лист до відповідача в якому просив повернути незаконно отримані кошти в дохід держави та пропонував реструктурувати погашення завданих збитків стягненням із заробітної плати протягом 24 місяців по 731,95 гривень щомісячно, проте згоди останньої не отримали. У звязку з цим просять задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання позов підтримала з наведених в ньому мотивів. Додатково зазначила, що вини відповідача у здійсненій переплаті немає, нарахування зарплати останній здійснювалось без врахування вимог наказу МОН України від 05.05.2015 №504 Деякі питання визнання в Україні іноземних документів. Також представник позивача повідомила, що не може пояснити яким саме чином проводився розрахунок вказаної в позові переплати і на якій законодавчій нормі ґрунтується позовна вимога. Відповідач проти задоволення позову заперечила, підтримала поданий від 26.09.2018 відзив на позовну заяву. Додатково пояснила, що ще в 2011 році за результатами атестації їй присвоєно педагогічне звання «практичний психолог-методист» і з цього часу їй нараховувалась заробітна плата по вищому тарифному розряду. Наказ МОН України від 05.05.2015 №504, на який посилається позивач прийняти значно пізніше визначення її розміру заробітної плати, в звязку з чим не може погіршувати її соціальне забезпечення та бути підставою для перерахунку виплачених сум заробітку. Крім цього, обовязок визначення розміру заробітної плати та її виплата покладається на керівника підприємства та бухгалтерію, яким вона представила всі необхідні документи, нічого не приховуючи та не спотворюючи. Також зазначила, що 27.10.2017 отримала свідоцтво МОН Україну про визнання її диплому виданого Ташкентським державним педагогічним інститутом за спеціальністю «Практична психологія». Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що в 1999 році [PERSON] була прийнята у СЗШ №65 на посаду практичного психолога. Освіта здобута в Ташкентському державному педагогічному інституті 1995 року, спеціальність психолог практик, що підтверджується копією диплому №181512. Відповідно до Порядку визнання здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти затвердженого наказом МОН України №504 від 05.05.2015, на який посилається позивач, усі педагогічні працівники, які навчались і отримали документ про освіту за межами України після травня 1992 року, повинні звернутись в МОН України з метою отримання Свідоцтва про визнання документа про освіту іноземної держави. Проте, як зазначає в позові позивач та підтверджує в судовому засіданні відповідач, такі про даний наказ не були обізнані своєчасно, що призвело до нарахування заробітної плати та оплата праці відповідачу по 12 тарифному розряду замість 8. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона\~зобов'язана\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених\~цим\~кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 1212 ЦК України\~зобов'язує особу, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. В статті 1215 ЦК України встановлено як загальне правило (поверненню не підлягає допомога, яка виплачена юридичною особою добровільно), так і виключення з нього - відсутність розрахункової помилки зі сторони платника та недобросовісність з боку набувача. Наявність хоча б однієї з таких підстав виключає можливість застосування загального правила. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Аналогічна позиція висловлена Верховним судом в постанові від 20.02.2018 р. у справі N 174/406/16-ц, тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов'язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. Пунктом 24\~Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судом законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 р. роз'яснено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Позивач посилається на те, що грошові кошти у розмірі 17 566, 83 грн., які отримані відповідачем є такими, що безпідставно нею набуті, а тому вказані кошти підлягають поверненню відповідно до положень\~ст. 1212 ЦК України. Відповідно до положень ст.13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Однак, належних, достатніх та допустимих доказів недобросовісності з боку відповідача [PERSON] освіти Шевченківського та Залізничного районів управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради суду не надано, це слід вважати припущенням, яким суд не може обґрунтувати своє рішення. Отже, судом не встановлено факту недобросовісного набуття [PERSON] отриманих коштів у розмірі 17 566,83 грн., які є заробітною платою, виплаченою роботодавцем відповідно до положень\~ КЗпП України, як не встановлено й наявності рахункової помилки, в звязку з чим відповідно до положень ст.ст.\~1212,\~1215 ЦК України\~поверненню зазначена сума не підлягає. Крім цього слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Угоди між Урядом Республіки Узбекистан і Урядом України про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту від 17.04.1997, сторони беруть\~на себе\~зобов'язання\~на основі\~взаємності визнавати\~законну силу\~документів про\~освіту державного\~зразка,\~що видаються\~ навчальними\~закладами та\~науковими установами\~обох Сторін,\~з \~метою надання\~ власникам\~ зазначених\~документів на\~територіях обох\~держав рівних\~прав,\~як при\~здійсненні професійної\~діяльності,\~ так\~і у\~випадку продовження\~освіти на\~більш \~високому рівні. Оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв'язку,

Outcome: approved