Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач ГТУЮ у Вінницькій області в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Республіки [PERSON], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], та перебувають у шлюбі з 18.06.2006 року. Дитина народилась в Республіці [PERSON] та мала постійне місце проживання в с. Голубовці, муніципалітет Подгориця, Республіка [PERSON]. Дитина навчалась у базовій загальноосвітній школі «Максим Горький» в м. Подгориця, Республіка Чорногорія. 05.09.2016 року позивач та відповідач підписали згоду на поїздку дитини з відповідачем в Україну у період з 09.07.2016 року по 20.08.2016 року, але дитина так і не повернулась до місця її постійного проживання в Республіці [PERSON]. Згідно з письмовими поясненнями відповідача остання відмовилась добровільно повернути дитину, посилаючись на непорозуміння між нею та чоловіком і турботою про здоровя малолітньої [PERSON]. Проте, позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини в Україну на постійне місце проживання і готовий особисто приїхати в Україну та забрати дитину до місця постійного проживання в Республіці [PERSON]. На даний час відповідач з дитиною проживають в Україні за адресою: [ADDRESS]. Відповідач не має наміру повертатись до постійного місця проживання в Республіці [PERSON], чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Позивач вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітньої [PERSON] позивач не давав. Позивач вбачає, що відповідач здійснює незаконне утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та Республікою [PERSON] з 01.05.2008 року. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом в якому просив визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON], [INFO]; повернути малолітню [PERSON] до місця постійного проживання у Республіці [PERSON]; якщо рішення суду не буде виконано в добровільному порядку, зобовязати відповідача [PERSON] передати неповнолітню [PERSON] батьку [PERSON] для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, повязані з поверненням дитини до Республіка [PERSON] на позивача. В судовому засіданні представники позивача за довіреностями [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд в задоволенні останніх відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, підтримала висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 14.11.2017 року №01-00-011-49190 про недоцільність повернення дитини [PERSON], [INFO], до Республіки [PERSON]. Заслухавши пояснення сторін, думку неповнолітньої [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON] Людимила, [INFO], зареєстрували шлюб 18.06.2006 року у муніципалітеті головного міста Подгориця, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу в місті Подгориця за 2006 рік зроблено запис про укладення шлюбу за №395, що підтверджується випискою з книги реєстрації актів про укладення шлюбу (а.с.7-8), який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2017 року у цивільній справі №127/27933/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] Веселіна про розірвання шлюбу було розірвано (а.с.106). У сторін у шлюбі народилась донька [PERSON], [INFO], місце народження Подгориця, [PERSON], громадянство [PERSON], про що в реєстрі актів про народження муніципалітету Подгориця за номером 82053 за 2006 рік зроблено запис про народження, що підтверджується випискою з реєстру актів про народження (а.с.20-21). Згідно свідоцтва про чорногорське громадянство номер: 14 UP I 211/16/7773 від 14.09.2016 року підтверджується те, що [PERSON], [INFO], являється громадянином [PERSON] та внесена до реєстру чорногорських громадян, який ведеться муніципалітетом Подгориця, під номером 114206 (а.с.40, 41). Відповідно до підтвердження Управління з внутрішніх адміністративних питань Голубовці Міністерства внутрішніх справ Номер: 14-UPI-206 16/7905/2 від 16.09.2016 року [PERSON] було схвалено право на постійне місце проживання в м. Подгориця, муніципалітет Голубовці з 10.11.2006 року та на території [PERSON] з 10.11.2006 року (а.с.22-23). Неповнолітня дитина [PERSON] застрахована у Державному фонді медичного страхування Республіки [PERSON], що підтверджується картами медичного страхування (а.с.47-49, 50-52). Також, згідно довідки державної установи базової загальноосвітньої школи «Максим Горький» номер:sl від 06.09.2016 року [PERSON] являється регулярною ученицею базової загальноосвітньої школи «Максим Горький» в м. Подгориця. В 2015-2016 шкільному році учениця навчалась в 3 класі (а.с.53-54). В матеріалах справи наявна письмова згода, відповідно до якої сторони по справі дають згоду на те, що їхня дитина [PERSON] може виїхати за межі [PERSON] і поїхати зі своєю матірю в Україну, в період з 09.07.2016 року по 20.08.2016 року, на останній містяться особисті підписи батьків дівчинки, дана згода посвідчена уповноваженою особою Департаменту у справах місцевого самоврядування м. Подгориця, [PERSON] (а.с.55-56). Разом з тим, суд звертає на невідповідність даті складеного документу «05.09.2016 року», в той час як згода на виїзд дитини в Україні надавалась на період часу з 09.07.2016 року по 20.08.2016 року, а 09.07.2016 року відповідач разом з малолітньою дитиною покинула Республіку [PERSON] і більше не поверталась, а тому суд не приймає вказану згоду як належний та допустимий доказ та ставить під сумнів дійсність останньої. Натомість, в матеріалах справи міститься безстроковий дозвіл [PERSON] Веселіна за №31773, виданий секретаріатом з питань місцевого самоврядування міста Подгориця Республіки Чорногорія 13.06.2011 року, згідно якого малолітня донька [PERSON], [INFO], має право подорожувати зі своєю матірю [PERSON] до України (а.с.91-92). На підставі вказаного дозволу відповідач по справі зі своєю малолітньою дитиною протягом останніх шести років подорожує безперешкодно до України на невизначений термін. А тому, протягом 2010-2013 років відповідач постійно проживала зі своєю малолітньою дитиною [PERSON] у м. Вінниці, держава Україна. Так, згідно довідки комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад №72 Вінницької міської ради» №86 від 07.09.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], дійсно відвідувала дошкільний навчальний заклад №72 з вересня 2011 року по 29.07.2013 року (а.с.82). В даний час неповнолітня донька сторін навчається у 5 А класі КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №35 Вінницької міської ради», дитина зарахована до даного навчального закладу 19.08.2016 року до 4 А класу, згідно довідки КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №35 Вінницької міської ради» №104 від 07.09.2017 року (а.с.81). Згідно листа КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» м. Вінниці вих.№1107 від 06.10.2017 року дитина сторін перебуває на обліку в КЗ «ЦПМСД №3» з 01.07.2011 року (а.с.105). А тому, вищевикладені обставини спростовують твердження позивача та представників позивача про постійне проживання неповнолітньої дитини з народження до серпня 2016 року на території Республіки [PERSON], а також доводи та міркування сторони позивача як на підставу свої вимог про те, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітньої [PERSON] позивач не давав. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] (мати дівчинки) є громадянкою України, має постійне місце проживання в Україні за адресою: вул. Келецька, 104/167, м. Вінниця, що підтверджується довідкою департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 03.07.2017 року №17214 (а.с.62). Вказана квартира належить відповідачу на праві особистої приватної власності, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2001 року, виданого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.104). Дитина [PERSON] також має постійне місце проживання (реєстрацію) в Україні разом з матірю за вищезазначеною адресою, що підтверджується довідкою МКП «ЖЕК №12» вих.№9184 від 07.06.2017 року (а.с.97), та крім громадянства [PERSON] має громадянство України за походженням та зареєстрована громадянкою України, що підтверджується змістом довідки Посольства України в Республіці Сербія від 31.05.2008 року №61314/536-36 (а.с.98). Згідно письмових пояснень відповідача (а.с.28-29) та пояснень в судовому засіданні останньої вбачається, що відповідач наміру повертатись до Республіки [PERSON] не має, як і не має наміру повертати неповнолітню дитину у звязку з непорозумінням між нею та чоловіком та турботою про фізичне здоровя та психоемоційний стан неповнолітньої дитини. Таким чином, предметом спору у даній справі є забезпечення термінового повернення малолітньої дитини до Республіки [PERSON] у відповідності до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі Гаазька Конвенція 1980 року, Конвенція 1980 року). Відповідно до Преамбули метою укладення Гаазької Конвенції 1980 року було бажання Держав-підписантів в інтересах турботи про дітей надати їм захист у міжнародному масштабі від шкідливих\~\~наслідків\~\~їхнього\~\~незаконного\~\~переміщення\~\~ або утримування, створення для цього відповідних процедур для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Відповідно до ст.3 Гаазької Конвенції 1980 року переміщення або\~\~утримування\~\~дитини\~\~ розглядаються\~\~ як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування;\~\~b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до ч.1 ст.12 Гаазької Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У Гаазької Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення ч.1 ст.12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене, ст.3; або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування, п. «а» ч.1 ст.13; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, п. «b» ч.1 ст.13; якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку, ч.2 ст.13; якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод, ст.20. Розглядаючи обставини, про які йдеться в статті 13, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. При цьому відповідно до ст.19 Гаазької Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. У постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 року по справі за позовом Міністерства юстиції України в інтересах батька дитини до матері дитини, третя особа орган опіки та піклування Деснянської у м. Чернігові ради, про повернення неповнолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки, був викладений наступний висновок щодо застосування норм ст.ст.3, 12, 13 та 20 Гаазької Конвенції 1980 року при аналогічних обставинах справи, який відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України за відсутності у даному випадку підстав відступити від правової позиції, має враховуватися судом при застосуванні таких норм права. Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Верховний суд також зазначив, що про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.\~\~ За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. При цьому суд також застосовує в якості джерела права рішення Європейського суду з прав людини від 06.12.2007 року по аналогічній за обставинами справі «Момуссо і Вашинтон проти Франції» («Maumousseau and Washington v. France»), заява №39388/05, яка стосувалася наказу національних судів повернути доньку заявниці до США. У п.60 Європейський суд з прав людини в контексті нагадав зобов'язання, які стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1980 року накладає на Договірні Держави по відношенню до возз'єднання батьків з дітьми, - вони повинні тлумачитися в світлі вимог Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (див. Iglesias Gil і AUI v. Spain, заява №56673/00, §51, ECHR 2003 V, і Ignaccolo-Zenide v. Romania, заява №31679/96 , §95, ECHR 2000-I) і з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Далі у п.62 вказаного рішення від 06.12.2007 року Європейський суд в контексті з'ясування питання, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні другого абзацу статті 8 Конвенції інтерпретовано в світлі вищезазначених міжнародних документів, зазначив, що вирішальним є питання наявності справедливого балансу між існуючими конкуруючими інтересами дитини, обох батьків і суспільного порядку. У зв'язку з цим, в той час як стаття 8 не містять явні процесуальні вимоги, процес прийняття рішень стосовно втручання у захищене ст.8 Конвенції право повинно бути справедливими і таким, щоб дозволити собі належну повагу інтересів,\~\~гарантованих цією статтею. При цьому у п.68 свого рішення Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що поняття «найкращі інтереси дитини» також є основним фактором в контексті процедур,\~\~передбачених в Гаазької конвенції 1980 року. У зв'язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи, в якій мовиться: «діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами». Далі у п.п.72, 73 згаданого рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що не існує ніякого автоматичного або механічного застосування повернення дитини згідно до Гаазької конвенції 1980 року, з огляду на визнання в цьому документі ряду винятків у зобов'язанні держав \~членів, щоб повернути дитину (див. зокрема, статті 12, 13 і 20), на основі об'єктивних міркувань, що стосуються фактичного особистості дитини та її оточенням, демонструючи конкретний підхід до кожного випадку, запобігаючи успіху в отриманні юридичного визнання, з плином часу, фактичної ситуації, що створив один із батьків, який здійснив викрадення (незаконне утримання), тобто юридичному маніпулювання цими винятками у своїх інтересах з боку батька-порушника положень ст.3 Гаазької Конвенції 1980 року. У ч.7 ст.7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, прийнятою 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1, 21 ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відмовляючи у задоволенні позову суд враховує, що сторона позивача не надала належних та допустимих доказів неправомірного переміщення або утримання неповнолітньої дитини сторін [PERSON] на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, зважаючи на наявний безстроковий дозвіл [PERSON] Веселіна за №31773, виданий секретаріатом з питань місцевого самоврядування міста Подгориця Республіки Чорногорія 13.06.2011 року на проживання неповнолітньої доньки разом з матірю на території України, проживання дитини сторін на території України в період часу 2010-2013 роки, розірвання шлюбу між подружжям. Також, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо неповнолітньої [PERSON] і даних про те, що на день неповернення дитини позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дитини. Також, суд, звертає увагу на наявний серйозний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв'язок з матір'ю, а також що дитина з 09.07.2016 року, тобто понад рік проживає на території України. Суд погоджується з думками та твердженнями сторони відповідача про те, що у даному випадку є серйозні, визначені у Гаазькій Конвенції 1980 року, перешкоди у терміновому поверненні доньки сторін до Республіки [PERSON], якій за її місцем проживання в Україні створені належні умови для проживання і розвитку, а саме: у заявника на момент звернення відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої, або що існують докази того, що позивач фактично здійснював право піклування на день неповернення дитини до Республіки [PERSON], ст.3; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, п. «b» ч.1 ст.13; воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод, ст.20. Натомість, суд звертає увагу, що відповідач забезпечує безперешкодне спілкування батька з дитиною можливими в такій ситуації засобами дистанційної комунікації (телефонні дзвінки, скайп спілкування) та надає реальну можливість батьку відвідувати дитину за місцем проживання її на території України, що й було здійснено позивачем в період часу з 05.11.2017 року по 13.11.2017 року, що підтвердила відповідач в судовому засіданні. Також, намір позивача про відвідування доньки у вказаний період часу підтверджується змістом листа [PERSON], наявного в матеріалах справи (а.с.107-108), що на думку суду відповідає справедливому балансу інтересів батьків, дитини та суспільному інтересу у забезпечення реалізації захищених ст.8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року сімейних прав. Більше того, відповідно до ч.2 ст.13 Гаазької Конвенції 1980 року судовий або адміністративний орган може відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Так, в судовому засіданні, яке відбулось 26.09.2017 року, судом було зясовано думку неповнолітньої [PERSON], [INFO], щодо її повернення до Республіки [PERSON]. Так, дівчинка суду пояснила, що не бажає повертатись до батька в Республіку [PERSON], має бажання проживати разом з матірю в Україні. Окрім того, [PERSON] суду пояснила, що з батьком вона підтримує спілкування на регулярній основі через світову мережу Інтернет та телефонні дзвінки. А тому, зважаючи на те, що на момент зясування думки неповнолітньої дитини сторін, останній виповнилось майже 11 років, суд вважає, що [PERSON] досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Також, при ухваленні даного рішення суд враховує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 14.11.2017 року №01-00-011-49190, згідно якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним повернення дитини [PERSON], [INFO], до Республіки [PERSON] (а.с.109-112). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed