Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про встановлення факту поживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] , який був зареєстрований та постійно проживав в [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] . Дане домоволодіння належало його дружині [PERSON] , яка померла [INFO] . З 2010 року позивач проживав однією сім`єю з [PERSON] та [PERSON] , які через похилий вік, постійні хвороби потребували допомоги позивача. Позивач був відповідальний по догляду за ними, забезпечував всім необхідним, ліками, здійснював платежі за комунальні послуги, ніс витрати пов`язані з побутом, здійснив поховання. Після смерті [PERSON] позивач змушений був проживати з [PERSON] у якого погіршився стан здоров`я. Позивач був зареєстрований по-сусідству, а саме [ADDRESS] , тому питання його реєстрації за адресою [ADDRESS] не вирішувалось. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження. 07 лютого 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що за місцем його реєстрації відсутні умови для проживання, а тому він фактично мешкав з сім`єю [PERSON] , допомагав їм. У сім`ї [PERSON] був свій бюджет, коли кошти закінчувались, то позивач придбавав деякі продукти . Спільно нічого не купували, оплату комунальних послуг [PERSON] здійснював сам, в зимовий період позивач частково надавав кошти. За рахунок позивача проведено водопостачання будинку, встановлений паркан. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача позовні вимоги підтримав пославшись на викладені в позовній заяві обставини та пояснив, що у судовому засіданні зібрано достатньо доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Просив задовольнити позов. Представник відповідача позовні вимоги не визнала пославшись на їх безпідставність та недоведеність. Просила відмовити у задоволенні позову . Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю. в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення справи не надходило. Суд,заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі , дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] , [INFO] зареєстрував з [PERSON] , [INFO] шлюб 09 березня 1984 року. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу від 09 квітня 1987 року, який посвідчений Другою полтавською державною нотаріальною контрою [PERSON] набула права власності на ѕ частини жилого будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] помер. Статтею 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач з заявою про прийняття спадщини звернувся 02 серпня 2018 року. Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу від 15 листопада 2018 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] , після померлого [PERSON] . Документів , які б підтверджували наявність родинних зв`язків [PERSON] з померлим [PERSON] , спадкоємець не надав. Згідно повідомлення приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу та витягу зі спадкового реєстру щодо майна померлого [PERSON] інших спадкоємців не має. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Звертаючись з даним позовом, позивачем не надано належних та достовірних доказів про те, що протягом п`яти років (або будь-який період) він з померлим [PERSON] вів спільне господарство, що вони мали спільний бюджет, разом здійснювали покупки, утримували житло, сплачували вартість отриманих комунальних послуг. Також, матеріали справи не містять доказів того, що позивач сплачував розрахунки за спожиті комунальні послуги. У судовому засіданні позивач підтвердив, що він і [PERSON] мали окремий бюджет, останній надавав йому кошти на придбання певних продуктів, кошти на оплату за комунальні послуги. Позивач у судовому засіданні не пояснив в чому полягали взаємні права та обов`язки між ним та [PERSON] , заперечував щодо придбання за спільні кошти майна, також не надав пояснень та належних доказів щодо реальності сімейних відносин між померлим [PERSON] та ним. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по-сусідству з позивачем та бачила, що останній ходив до [PERSON] , залишався ночувати, обрізав сад, приносив продукти. У будинку [PERSON] не була, а тому яким саме чином був визначений між ними побут пояснити не може. На її думку відносини між ними були дружні, опікунські, за чиї кошти придбавались продукти харчування їй невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що товаришує з позивачем з 1986 року. З 2010 року позивач проживає за адресою [ADDRESS] , там виконував будівельні роботи, купував для сім`ї [PERSON] продукти, готував. Вона приїздила до позивача в гості, проте не була в цьому будинку жодного разу. Таким чином, жоден свідок у судовому засіданні не надав свідчень щодо спільного проживання позивача з [PERSON] , їх спільного побуту, взаємних прав та обов`язків . Показання свідків свідчать про доброзичливі відносини між позивачем та [PERSON] та [PERSON] як сусідів та не дають підстав дійти висновку, що позивач та [PERSON] складали сім`ю, а саме, що вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Доводи позивача, що [PERSON] перед смертю мав намір скласти заповіт на користь позивача, в зв`язку з чим виїздив до нотаріуса, але в зв`язку з хворобою та у подальшому його смерті не встиг скласти заповіт, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки у разі потреби , нотаріус міг виїхати за місцем проживання [PERSON] для оформлення будь-якого правочину на користь позивача. Сам по собі факт надання позивачем [PERSON] певної допомоги [PERSON] за життя останнього, у тому числі придбання продуктів, про що стверджувала свідки та згодом понесення витрат на похованням, не свідчать про спільне проживання однією сім`єю, наявність спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї, а тому не є правовою підставою для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed