Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда суду з позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції про зняття арешту вказавши, що він є власником автомобіля марки, модель ВАЗ 21046, 1988 року випуску, тип ТЗ легковий універсал, реєстраційний номер 22754ОН, на який постановою відповідача накладено арешт. Вважаючи порушеним своє право власності, позивач з даним позовом звернувся до суду. Представник позивача надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та розглянути справу без його участі. Представник відповідача до суду надав заяву, згідно з якою розгляд справи просив здійснити без його участі. З урахуванням викладених обставин, відповідно до ст.158 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних доказів за даної явки. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, позивачу на праві власності належить автомобіль марка модель ВАЗ 21046, 1988 року випуску, колір сірий, тип ТЗ легковий універсал, реєстраційний номер 22754ОН. Згідно з карткою арешту АМТ ДНЗ 22754ОН , 21.11.2011 року, на підставі постанови ВП 22583039 накладено арешт на належний позивачу транспортний засіб. З листа відповідача від 10.06.2015 року, № 18167/04-32/15 вбачається, що за станом на 10.06.2015 року виконавчі провадження за якими позивач був би боржником, у Ленінському відділі державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, відсутні. Строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить один рік. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги позивача є доведеними та такими, що ґрунтуються на законі, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved