Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 01.06.1997 року в розмірі 9300 доларів США, що станом на дату звернення з позовом за офіційним курсом НБ України від 20.04.2015 року становить 195765 грн. 00 коп., та проценти за користування позикою в розмірі 8370 доларів США, що станом на дату звернення з позовом за офіційним курсом НБ України від 20.04.2015 року становить 176188 грн. 50 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.06.1997 року між ним та відповідачем було укладеного договір позики на суму 10000 доларів США, про що відповідачем складено розписку. Згідно умов договору відповідач зобов'язувався повернути кошти до 01.08.1997 року та сплатити проценти 7,5% в місяць. Однак в добровільному порядку відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував, отриману позику не повертався та передбачені умови договору проценти не сплатив. І лише 10.04.2014 року на його вимогу відповідач частково повернув суму позики в розмірі 700 доларів США. Оскільки решту позики відповідач не повернув, проценти за користування позикою не сплатив, а тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному об'ємі, дав пояснення аналогічні вище наведеним. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, причин неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому ч.9 ст. 74 ЦПК України порядку через оголошення в пресі, оскільки за зареєстрованим місцем проживання судова кореспонденція поштовим відділенням поверталася на адресу суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши у їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з таких підстав. Як вбачається, з розписки від 01.06.1997 року (а.с.5), 01.06.1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 1000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 7,5% щомісяця, та зобов'язався повернути позику в термін до 01.08.1997 року. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також суд враховує, що правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 02 липня 2014 року, у справі № 6-79цс14, яка підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України визначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Однак, як встановлено в судовому засіданні, у визначений договором строк відповідач позику не повернув, проценти за користування грошовими коштами позивача не сплатив. Згідно з представленою розпискою (а.с.7), лише 10.04.2014 року відповідач [PERSON] частково повернув позику в сумі 700 доларів США. Як вбачається з представленого розрахунку, за останній рік, що передує зверненню позивача із позовом до суду, заборгованість відповідача по сплаті процентів становить 8370 доларів США. Оскільки відповідач отримавши позику, взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконував належним чином, грошові кошти в сумі 9300 грн. позивачу не повернув, та не сплатив проценти за користування позикою в сумі 8370 доларів США а тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги слід задоволити та стягнути із відповідача в користь позивача зазначені грошові кошти. При цьому, грошові кошти слід стягувати у гривні, в грошовому еквіваленті до іноземної валюти боргу станом на день вирішення спору. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved