Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, вказавши в ньому, що 01 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого, [PERSON] одержала право замість [PERSON] вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» сплати грошових коштів у розмірі, що визначений Договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги № 5 від 30.10.2012р., № 9 від № 02.11.2012р., № 12 від 24.12.2012р. Однак, про наявність Договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року Позивачу не було відомо до моменту отримання 04.07.2016 року позову від [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами безпроцентної фінансової допомоги. 23 жовтня 2013 року [PERSON] надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Букофрут» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина») Заяви про прощення боргу, відповідно до якої, [PERSON] відмовився від свого права вимоги щодо повернення Позивачем [PERSON] позик у розмірі 580 000,00 гривень за Договорами про фінансову допомогу № 5, 9, 12. Також, зазначив, що не має жодних претензій або скарг щодо зазначених вище Договорів позик, заявив, що борг прощено у повному обсязі і він більше не підлягає поверненню. Більш того, у своїй заяві про прощення боргу [PERSON] гарантував відшкодування та захист Позивача та будь-яких та всіх його учасників чи партнерів, директорів, службовців, працівників, представників, наступників, правонаступників, юридичних представників, повірених та страховиків від будь-яких та всіх позовів, претензій, вимог, плати за послуги адвокатів, витрат. платіжних зобовязань та будь-яких інших зобовязань або відповідальності, які кожен з них мав, має тепер або може мати у майбутньому, що прямо чи опосередковано виникають з (або у звязку з) Договорів про надання фінансової допомоги та Боргу. Позивач вважає, що борг за Договорами про надання фінансової безпроцентної допомоги, а саме: Договір № 5 від 30.10.2012р.; Договір № 9 від 02.11.2015р.; Договір № 12 від 24.12.2012р. прощений [PERSON] в повному обсязі на підставі заяви про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року. Також, позивач вважає, що Договір про відступлення права вимоги, датований 01 жовтня 2013 року був підписаний сторонами значно пізніше, аніж Заява про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року і спрямований на неправомірне заволодіння коштами Позивача. Більш того, оскільки, відповідно до п. «д» ст. 164.2.17 Податкового кодексу України (станом на 31.12.2013р.), до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. На виконання зазначеного пункту. Позивачем, на підставі заяви про прощення боргу від [PERSON] датованої 23.10.2013р. суми фінансової допомоги в розмірі 580 000.00 грн. були списані з заборгованості та віднесені на прибуток підприємства як інші доходи, що відображено в декларації на прибуток за 2013 рік. З обєкта оподаткування було сплачено податок на прибуток у розмірі 19% . Просить суд договір про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] (ід. код [NUMBER]) та [PERSON] (ід. код [NUMBER]) визнати недійсним, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Дьолер Буковина» суму сплаченого судового збору, а саме 1378,00 грн.. В судове засідання позивач не зявився, хоча належним чином був повідомлений про день час та місце розгляду справи судовими повістками. В судове засідання відповідач та її представник не зявилися надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, заперечували проти задоволення позову про що надали письмові заперечення на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований та такий що до задоволення не підлягає. Відповідно до ст. 157 ч 1 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Стаття 215 ЦК України ставить недійсність правочину в залежність від дотримання його сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В свою чергу стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює п'ять загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності иравочину, а саме: Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину мас бутті вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, Стаття 204 ЦК України презюмує правомірність вчиненого сторонами правочину. Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За змістом ч. І ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Отже закон не повязує дійсність правочину з способом його підписання та не містить заборони для сторін викладати в подальшому, тобто після вчинення правочину, його зміст в новому письмовому документі шляхом заповнення і підписання сторонами повністю тотожного за формою, змістом і умовами з раніше укладеним письмовим договором, угодою або іншим документом, у тому числі шляхом складання їх дубліката взамін на раніше підписаний сторонами безпосередньо в дату вчинення такого правочину договір, угоду або інший документ, наприклад, якщо підписаний в таку дату документ був механічно пошкоджений або втрачений однією із сторін, а також по іншим причинам, які визнано сторонами правочину поважними. Слід зазначити, що саме статтею 218 Цивільного кодексу України визначено правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину. Так, за змістом ч.І ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. При цьому закон не містить норми, яка б встановлювала наслідком недотримання сторонами вимог щодо форми договору про відступлення права вимоги саме його недійсність. Так, відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках-коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. При цьому статті 1051 ЦК України не передбачає недійсність правочину в якості наслідку недотримання сторонами письмової форми договору позики, аналогічно, як і стаття 513 ЦК України не встановлює таких наслідків для договору відступлення права вимоги. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди по всіх істотних умовах та укладено Договір про відступлення права вимоги, за умовами якого [PERSON], діючи як первісний кредитор, відступив [PERSON], як новому кредитору, право вимоги, що належало [PERSON] на підставі укладених між ним та боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Букофрут» (код ЄДРПОУ 33688879) трьох договорах про надання безпроцентної фінансової допомоги, а саме: договору про надання фінансової безпроцентної допомоги N 5 від 30 жовтня 2012 року та додаткової угоди до нього за № 1 від 02 вересня 2013 року, договору про надання фінансової безпроцентної допомоги N 9 від 05 листопада 2012 року та додаткової угоди до нього за № 1 від 02 вересня 2013 року, договору про надання фінансової безпроцентної допомоги N12 від 24 грудня 2012 року та додаткової угоди до нього за № 1 від 02 вересня 2013 року, на умовах яких [PERSON] надав Товариству з обмеженою відповідальністю «Букофрут» у позику суму грошових коштів у загальному розмірі 640000,00 гривень (Шістсот сорок тисяч грн.. 00 коп.) зі строком повернення наданих коштів, що визначені умовам кожного з укладених договорів. Загальна сума заборгованості ТОВ «Букофрут» перед [PERSON] по договорам, станом на момент передачі [PERSON] права вимоги такої суми, тобто станом на 01.10.2013 року, становила 580000,00 гривень (Пятсот вісімдесят тисяч грн.. 00 коп.). Одночасно 01.10.2013 року [PERSON] було передано [PERSON] оригінали квитанцій про надання з боку [PERSON] у касу ТОВ «Букофрут» всієї передбаченої договорами про надання безпроцентної фінансової допомоги суми позики у розмірі 680000 гривень. На виконання умов укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору про відступлення права вимоги [PERSON], у жовтні 2013 року, з боку особисто [PERSON], було здійснено компенсацію за здійснене [PERSON] відступлення їй права вимоги до ТОВ «Букофрут» по договорам про надання безпроцентної фінансової допомоги, у зв язку із чим [PERSON] особисто не маю майнових вимог до ТОВ «Букофрут» по вказаним договорам починаючи з 02.10.2013 року. Після відступлення права вимоги, яке відбулося 01.10.2013 року, між [PERSON] та ТОВ «Букофрут» або його правонаступником ТОВ «Дьолер Буковина», не відбувалося жодних розрахунків по укладеним раніше договорам про надання безпроцентної фінансової допомоги, зазначені юридичні особи або їх представники та ніхто з інших осіб, крім [PERSON], не сплачували [PERSON] жодних грошових сум з наявної станом на 01.10.2013 року суми заборгованості розміром в 580000,00 гривень (Пятсот вісімдесят тисяч грн.. 00 коп.). Укладений між [PERSON] та [PERSON] 01.10.2013 року договір про відступлення права вимоги був підписаний особисто, зазначений договір в повній мірі відповідає волевиявленню його сторін та не суперечить чинному законодавству України і не порушує прав та законних інтересів будь-яких інших осіб, у тому числі й ТОВ «Букофрут», правонаступником якого є ТОВ «Дьолер Буковина». 01.10.2013 року укладений між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і іншого боку договорів про відступлення права вимоги засвідчує, що [PERSON], як Первісний кредитор, відступив, а [PERSON], як Новий кредитор, набувала право вимоги, належне Первісному кредитору на підставі укладених між ними та Боржником -ТОВ «Букофрут», правонаступником якого є ТОВ «Дьолер Буковина», договорам про надання фінансової безпроцентної допомоги. Зазначений договір про відступлення права вимоги був виконаний сторонами в момент його укладення, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою покійного [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed