Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України, а також через лінію розмежування у зону проведення АТО та АР Крим, разом з матір'ю, без згоди та супроводу батька, посилаючись на те, що [INFO] року у неї народилась дитина - [PERSON], батьком якої є відповідач, з яким на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Сталося так, що відразу після народження дитини їх з відповідачем стосунки почали погіршуватися, згодом вони припинили мешкати як одна родина. У травні 2014 року вона разом з дитиною переїхала до м. Києва, а відповідач залишився на окупованій території. Спочатку він мешкав у м.Луганську, а потім переїхав до своїх батьків у м.Антрацит. 11 червня 2015 року рішенням Печерського районного суду міста Києва їх з відповідачем шлюб було розірвано. Вонавиховую свою доньку сама, без допомоги її батька, бо він не платить аліменти та навіть не цікавиться життям дитини. Вона бажає повезти дитину за кордон з метою відпочинка, оздоровлення розширення її кругозору, також відвідати родичів, які мешкають на тимчасово окупованій території України. Однак вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача, тому що він не бажає спілкуватися з нею та дитиною. На її неодноразові прохання надати їй дозвіл вивозити дитину на відпочинок відповідач ніяк не реагував, ігноруючи їх з донькою потреби. У зв'язку з цією складною ситуацією я змушена звернутися до суду з вказаним позовом. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 29.10.2010 року, який було розірвано 11 червня 2015 року на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/5881/15-ц ( а.с. 10-11). Від шлюбу мають дитину: [PERSON], [INFO], батьками якої в свідоцтві про народження вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Судом встановлено, що відповідач не займається вихованням дитини, не приймає участь у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини. Враховуючи вищезазначене, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд [PERSON] на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України, а також через лінію розмежування у зону проведення АТО та АР Крим, разом з матір'ю, без згоди та супроводу батька. Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України, визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21.01.2014 року № 3857-Х1, Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадян України», Правилами оформлення і видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення , затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 ( із змінами) . Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання держаного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правила оформлення і видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів : паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами, проїзний документ, виданий відповідно до Правил, паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який відповідно до правил, записано дитину , яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків ( законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитини, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку у цій держави, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини і він відсутній у пункті пропуску; коли в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України, чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій; свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішенні суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон з метою розширення її світогляду, спрямування на розвиток історичних і культурних цінностей інших народів, підготовки дитини до свідомого життя у суспільстві з матір'ю, у зв'язку з неповнолітнім віком, відповідає інтересам дитини, сприяє її фізичному, духовному та моральному розвитку. Отримати дозвіл на виїзд за межі України, а також через лінію розмежування у зону проведення АТО та АР Крим у позасудовому порядку у позивача немає можливості, а з іншого боку не зачіпає інтереси відповідача як батька дитини щодо можливості спілкуватися та приймати участь у її вихованні, якщо у нього виникне таке бажання у майбутньому, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved