Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання особи такою, що втратила правом користування житловим приміщенням, вказавши, що йому на підставі договору купівлі-продажу, від 12.03.2014р., посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 252 належить на праві власності жилий будинок № 44-д по вул.Скельній в м.Запоріжжі. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 18855832 від 12.03.2014р. Відповідно до п.12 договору купівлі-продажу продавець зобовязався в термін до 13.03.2014р. звільнити житловий будинок від особистих речей, сплатити усі комунальні платежі і знятися з реєстраційного обліку в строк до 01.06.2014р. Відповідач звільнив житловий будинок від особистих речей, виїхав з нього, але з реєстраційного обліку дотепер не знявся. Місце його перебування не відомо. Позивач є власником житлового будинку і реєстрація в ньому відповідача чинить йому перешкоди у користуванні власністю та розпорядженні своїм майном, в звязку із чим, просить усунути йому перешкоди у користуванні власністю і визнати колишнього власника [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 44-д по вул.Скльній в м.Запоріжжя. Позивач у судовому засіданні підтвердив доводи викладені у позовній заяві і просив її задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлявся через оголошення у газеті «Запорізька правда» № 15 від 13.04.2017. Відповідно до ст..74 п.9 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, від 12.03.2014р., посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 252 належить на праві власності жилий будинок № 44-д по вул.Скельній в м.Запоріжжі (а.с.4-5). Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 18855832 від 12.03.2014р. (а.с.3). В спірному будинку на теперішній час залишився зареєстрованим колишній власник будинку [PERSON], що підтверджується копією домової книги (а.с.6). Відповідач звільнив житловий будинок від особистих речей, виїхав з нього, але з реєстраційного обліку дотепер не знявся. Місце його перебування не відомо. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сімї власника. Відповідач [PERSON] втратив право власності, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України його право власності припинилося у звязку з відчуженням власником свого майна. Втративши право власності житлового приміщення, відповідач втратив і його складову відповідно до ст..317 ЦК України - право користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Оцінивши наведені обставини справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Outcome: approved