Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами 26.09.2017р. спільний син сторін залишилася проживати разом з ним, його матір`ю та бабусею, перебуває на його утриманні. Відповідачка самоусуналася від вихованням дитини, не цікавиться його життям. Остання ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, залишала дитину без нагляду та догляду. Він працює та отримує постійний дохід. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що підставою його звернення з даним позовом до суду слугувало також те, що відповідачка може звернутися з позовом про стягнення з нього аліментів. Додав, що разом вони проживали до досягнення дитиною одного року та відповідачка соціальні виплати на дитину витрачала виключно на особисті потреби. Жодних інших підстав для визначення місця проживання спільного сина сторін разом з ним суду не навів. Відповідач в судовому засіданні позову не визнала та пояснила, що після розірвання шлюбу за домовленістю сторін дитина проживає періодично в кожного з них. Вона ніколи не забороняла позивачу відвідувати та брати дитину до себе додому. Додала, що дитина тривалий час проживала з позивачем з огляду на те, що вона здійснювала ремонт свого житла. Заперечила покликання позивача та ствердила, що алкоголем не зловживає. В неї є постійне місце проживання та місце праці. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, подав витяг з рішення, в якому Виконавчий комітет Червоноградської міської ради дійшов висновку про доцільність проживання малолітнього сина сторін разом з позивачем. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та у них є спільний неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , який станом на 15.08.2019р. проживав з позивачем, що стверджується рішенням Червоноградського міського суду від 26.09.2017р., свідоцтвом про народження та актом №68 від 15.08.2019р. З 01.09.2017р. [PERSON] відвідує ясла-садок №16 в м.Червоноград Львівської області. З довідки №161 від 25.09.2019р. вбачається, що позивач офіційно працевлаштований. З постанови Червоноградського міського суду Львівської області від 12.09.2019р. встановлено, що [PERSON] вчинила психологічний тиск щодо спільного сина сторін [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. З наведеного випливає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що дитина періодично проживає у сторін після того, як вони почали проживати окремо. Крім того, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем та не займається вихованням сина, не приймає участі в його матеріальному утриманні. Твердження позивача про те, що остання витрачала соціальні виплати на дитину на особисті потреби також є сумнівними і нічим не підтверджені. В свою чергу, на період виплати соціальних коштів, сторони проживали разом, а тому не виключено, що вказані кошти витрачалися також і на його потреби. Покликання позивача на те, що його бувша дружина може стягувати з нього аліменти на неповнолітнього сина не можуть бути підставою визначення місця проживання дитини лише з ним. Що стосується висновку органу опіки та піклування, то суд не погоджується з таким рішенням, оскільки таке містить лише покликання на нормативно-правові акти та в ньому зазначено жодних мотивів, з яких зроблено такий висновок, не вказано які саме обставини досліджувалися з метою прийняття рішення. Крім того, такий висновок є дорадчими та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав. За таких підстав, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання лише з позивачем не відповідатиме інтересам дитини, так як між сторонами погоджено проживання дитини періодично з кожним з них, а викладені в позовній заяві обставини не підтверджені жодними доказами та не знайшли свого обґрунтування в судовому засіданні.

Outcome: dismissed