Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивач звернувся 21 липня 2015 року до суду з позовом до відповідачки про зобов»язання останньої, передати йому на виховання малолітню [PERSON] та змінити місце проживання доньки на місце проживання її батька на підставі ст. 159 ч.4 СК України. Вказав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28 вересня 2006 року до 18 вересня 2008 року. Від вказаного шлюбу із відповідачкою має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.12.2006. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2010 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір'ю - [PERSON] Пояснив, що відповідачка, отримавши зазначене вище рішення суду, яким було встановлено місце проживання доньки [PERSON] разом з матір'ю, почала маніпулювати ним, використовуючи у власних цілях, чим завдавала йому шкоди. Зокрема, відповідачка, трактуючи на власний розсуд вказане рішення суду, свідомо вчиняла дії, які унеможливлювали будь-яке спілкування його з донькою [PERSON]. У зв'язку з порушенням права на спілкування з дитиною, вказав, що вимушений був звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дочкою . Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні позов [PERSON] було задоволено та визначено спосіб його участі у вихованні дитини [PERSON] таким чином: перший та третій тиждень кожного місяця та липень місяць на оздоровлення, місцем для спілкування з дитиною визначено місце реєстрації та постійного проживання [PERSON] Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2010 року та постановлено нове рішення, яким змінено спосіб його участі у вихованні дитини таким чином: кожної першої та третьої суботи та неділі кожного місяця з 10 до 20 години; кожного дня протягом першого та третього тижня кожного місяця з 18 до 20 години, та серпень місяць на оздоровлення. Пояснив, що вважає таке рішення очевидно незаконним та несправедливим з огляду на недотримання балансу прав кожного із батьків та навіть, таке несправедливе рішення відповідачкою не виконується. Вказав, що систематично у визначені рішенням суду дні та час приїздив до місця проживання його дитини з метою виконання ним його батьківського обов'язку щодо участі у вихованні дитини. Разом з тим, відповідачка умисно вчиняла дії щодо перешкоджання гарантованому законом та зазначеним рішенням суду його праву на участь у вихованні його доньки [PERSON]. Окрім зазначених вище фактів перешкоджання у спілкуванні з його донькою [PERSON], відповідачкою не виконується зазначене вище рішення суду у частині надання можливості брати доньку на відпочинок та оздоровлення, щороку, протягом серпня місяця. Вказав, що зазначеним вище рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року визначено спосіб його участі у вихованні дитини, зокрема визначено, що протягом серпня місяця кожного року має право брати доньку на оздоровлення. Так, зокрема, 21.05.2012 та 19.06.2012 року повідомляв відповідачку про намір провести відпочинок з донькою [PERSON] протягом серпня місяця та просив підготувати відповідні документи для цього. Отримання яких, відповідачкою підтверджено, зокрема, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м.Києві державної адміністрації, що підтверджується протоколом №19 від 04.09.2012 року (копія додається). Однак, незважаючи на зазначене, відповідачка рішення суду не виконала, документи для поїздки на відпочинок та оздоровлення доньки [PERSON] не надала, чим незаконно позбавила можливості взяти дитину на оздоровлення. Також, в кінці червня 2014 року звернувся до відповідачки та повідомив про намір в серпні місяці провести відпочинок з донькою з метою її оздоровлення та просив повідомити йому час, коли він зможе зустрітись з донькою для оформлення проїзних документів для доньки, на що відповідачка жодним чином не відреагувала на вказане звернення, . Більше того, на своїй сторінці у Фейсбук відповідачка на той час офіційно заявила, що не дасть дитину для поїздки на відпочинок, тобто не буде виконувати вказане рішення суду ([INFO]/). Також пояснив, що 10 жовтня 2014 року відповідачка, не повідомивши його, як батька [PERSON], вивезла її за межі України в невідомому напрямку. Згодом зі ЗМІ стало відомо про те, що його донька знаходиться на території Франції. Точне місце перебування доньки [PERSON] йому не відомо і до сьогодні. Вказує, що виходячи із способу участі у вихованні дитини, встановленого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року, починаючи з 10.10.2014 року, позбавлений навіть теоретичної можливості не лише брати участь у вихованні та спілкуватися, а й бачити свою доньку [PERSON] в принципі. Пояснив, що з огляду на такі очевидно незаконні та такі, що суперечать рішенню суду дії відповідачки, 12.11.2014 року було направлено на адресу Міністерства юстиції України депутатське звернення разом із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а саме щодо встановлення місця перебування та повернення до України доньки, [PERSON], яка була незаконно переміщена та утримується у Франції. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 24.11.2014 року № 565-0-2-14/12 вказану заяву було спрямовано на адресу Міністерства юстиції Французької Республіки для вжиття необхідних заходів. Також вказав, що на розгляді Служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації знаходилась заява про, нібито, невиконання ним батьківських обов'язків. Вказаною заявою відповідачка повідомила, зокрема, про те, що, нібито, не чинить перешкод йому у спілкуванні з [PERSON], а вирішити усі питання щодо часу та місця спілкування з дитиною він може шляхом переписки за допомогою електронної скриньки за адресою: [INFO] на що 28 травня 2015 року було направлено на електронну скриньку, за вказаною нею у заяві електронною адресою. звернення щодо можливості та способу реалізації його права на спілкування з дитиною та обов'язку її виховання, в тому числі на території України . Окрім того, 14.07.2015 на вказану електронну скриньку було направлено звернення щодо можливості та способу реалізації його права взяти дитину на відпочинок з 1-го по 30-те серпня 2015 року та надати необхідні документи для оформлення проїзних документів . Однак, станом на 20.07.2015 року відповідачка жодним чином не відреагувала на вказані звернення та не повідомила у визначений нею спосіб, чи будь-яким іншим засобом, ні часу, ні дати, ні місця, ні способу спілкування з [PERSON], ні інформації щодо можливості та способу реалізації права взяти дитину на відпочинок з 1-го по 30-те серпня 2015 року. Вважає, що відповідачка умисно та штучно створює обставини, за яких позбавляє будь-якої можливості спілкування з дитиною, а потім використовує створені нею штучні факти для заяв про невиконання ним батьківських обов'язків. Окрім того, вказав, що у зв'язку з невиконанням відповідачкою зазначеного вище рішення суду звернувся до Відділу ДВС Печерського РУЮ в м. Києві із заявою від 28.05.2015 року про вжиття передбачених законом заходів, направлених на примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року з боку [PERSON], з метою реалізації його права на спілкування зі своєю дитиною та участь у її вихованні. У відповідь на вказане звернення листом від 28.05.2015 року №к/10 Відділ ДВС Печерського РУЮ в м. Києві повідомив його про те, що у відкритті виконавчого провадження щодо виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року було відмовлено з огляду на те, що виданий судом виконавчий документ не містить заходів примусового виконання рішення. Окрім того, 05.06.2015 року звернувся до Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про вжиття заходів щодо усунення порушення прав, свобод та законних інтересів малолітньої [PERSON], у зв'язку з її незаконним виселенням із квартири та поселенням у незданий в експлуатацію будинок, а також незаконного позбавлення права спілкування з її батьком. У відповідь на вказане звернення листом від 10.06.2015 року №Т-51 Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації повідомила, що служба не має фізичної можливості вирішити поставлені у зверненні питання, оскільки громадянка [PERSON] разом із дітьми перебуває на території Франції. З цих підстав просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених вище. У судовому засіданні заявою від 19.11.15 виклав позовні вимоги в наступній редакції : зобов»язати відповідачку передати малолітню [PERSON] [INFO] її батькові [PERSON] для проживання з ним та змінити місце проживання [PERSON], визначивши її місце проживання разом з батьком [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та вказав, що відповідачка, всіляко, виконує рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 та Апеляційного суду м. Києва 21.09.2011 та сприяє побаченням батька з дочкою у спосіб визначений в рішенні Апеляційного суду м. Києва, шляхом надання батьку, через мережу інтернет та інші засоби зв»язку, змоги домовитися про побачення з дочкою. Та не перешкоджає його побаченням з нею на території республіки Франції. Також вказав, що такі зустрічі відбуваються. Крім того, пояснив, що виїзд відповідачки з України відбувся у зв»язку з погрозами зі сторони позивача відібрати дитину та погрозами їй особисто, та вона не має змоги виїхати з Франції, оскільки здобуває статус політичного притулку, чи -то біженця. Треті особи: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні повідомили суд, що надати висновок з питань, що ставляться в позові не можуть, з причини відсутності відповідачки та малолітньої [PERSON] за будь- якою з відомих їм адрес. При розгляді справи покладаються на розсуд суду. Суд, вислухавши представників сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися дитиною та брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 4 ст. 159 Сімейного кодексу України у разі ухилення від виконання рішення суду (яким визначено спосіб участі одного з батьків у вихованні дитини) особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні позов [PERSON] було задоволено. Усунуто перешкоди у спілкуванні батька [PERSON] з дитиною [PERSON] та у її вихованні, які чинить [PERSON] та визначено спосіб його участі у вихованні дитини [PERSON] таким чином: перший та третій тиждень кожного місяця та липень місяць на оздоровлення, місцем для спілкування з дитиною визначено місце реєстрації та постійного проживання [PERSON] Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року було задоволено апеляційну скаргу [PERSON], скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2010 року в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини та ухвалено нове рішення, яким змінено спосіб його участі у вихованні дитини таким чином: кожної першої та третьої суботи та неділі кожного місяця з 10 до 20 години; кожного дня протягом першого та третього тижня кожного місяця з 18 до 20 години, та серпень місяць на оздоровлення. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.16-18 т.1). Позивач, звертаючись до суду з позовом до відповідачки, вказує, що нею вищезазначене рішення суду не виконується, перешкоджає йому, та він позбавлений можливості приймати участь у вихованні та спілкуватися з малолітньою дочкою, на цій підставі просить передати малолітню [PERSON], [INFO], для проживання з ним та змінити місце проживання [PERSON], визначивши її місце проживання разом з батьком [PERSON] Посилається на ту обставину, що відповідачка в жовтні 2014 року вивезла малолітню дитину за межі України, не повернулася до України, та не повідомляє адресу її проживання, що унеможливлює у будь - який спосіб, в тому числі і визначені рішенням суду, його участь у вихованні дочки. Крім того, вказав, що до жовтня 2014 року намагався, приймати участь у вихованні дитини у спосіб визначений рішенням суду, однак через спротив відповідачки не міг цього робити. Суд вважає вказану позицію позивача, підтриману у судовому засіданні його представником, обгрунтованою, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2006 року до 18 вересня 2008 року. Від вказаного шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.12.2006р. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2010 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір'ю - [PERSON] Встановлено, що відповідачкою чинилися перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини та вищезазначеними рішеннями усунуто перешкоди та визначено спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дочки сторін. Позивач на підставі ст. 159 ч.4 СК України звернувся до суду з позовом та вказав, що з вересня 2011 року по липень 2015 року відповідачка ухилялася від виконання рішення суду. Як на доказ посилається на неодноразові звернення, як до відповідачки з проханням про зустрічі з дочкою та і на звернення до служби у справах дітей Печерської в м. Києві РДА, виконавчої служби. Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві з заявою про примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2011 року. З відповіді ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 28.05.2015 №к/10 22.08.2012 вбачається, що державним виконавцем на підставі п.8 ч.1 ст. 26 Закону винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, оскільки виконавчий документ, пред»явлений стягувачем, не містить заходів примусового виконання рішення суду. Також судом встановлено, що позивач 05.06.2015 року звертався до служби у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що унеможливлюють спілкування батька [PERSON] з дочкою [PERSON] На що отримано відповідь від 10.06.2015 за № Т- 51 згідно якої служба у справах дітей Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не має можливості поспілкуватися з [PERSON] та з»ясувати всі обставини, викладені в заяві [PERSON], оскільки [PERSON] повідомила, що з жовтня 2014 року проживає у Франції в місті Парижі. Наразі, достеменно, відомо, що малолітня [PERSON], 09.10.2014 перетнула державний кордон на виїзд з України в пункті пропуску «Бориспіль» рейсом №127 сполученням Київ -Париж та більше державний кордон України не перетинала, що підтверджується довідкою Адміністрації Державної прикордонної служби України від 13.03.2016№64/В- 1536. Відповідачка ж має свідоцтво про одержання заяви на видачу дозволу на перебування, видане в м. Париж 16.02.2016 та яке дійсне до 15.05.2016. Як вбачається з даного свідоцтва, що є апостильованим, воно прирівнюється до дозволу на перебування. З аналізу всіх наданих у судовому засіданні доказів, пояснень представників сторін, встановити місце знаходження малолітньої [PERSON] на даний час не можливо. Так, дійсно, представники сторін підтвердили та не заперечували проти того, що періодично, вже під час слухання справи в суді, позивач зустрічається з дочкою в м. Парижі. Однак, чи є це місцем проживання та перебування малолітньої дочки сторін, встановити не можливо. Та на думку суду це не є належним виконанням відповідачкою вищезазначеного рішення Печерського райсуду від 20.01.2010 . Крім того, судом не приймаються до уваги позиція представника відповідачки щодо того, що позивач, як публічна особа, має змогу зустрічатися з дочкою у Франції коли забажає, оскільки це не є виконанням рішення суду в розумінні діючих вимог закону. Крім того, зазначеним вище рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року визначено спосіб участі позивача у вихованні дитини, що протягом серпня місяця кожного року позивач має право брати доньку на оздоровлення. В судовому засіданні встановлено, що користуючись наданим вказаним рішенням суду правом, позивач 21.05.2012 та 19.06.2012 року повідомляв відповідачку про намір провести відпочинок з донькою [PERSON] протягом серпня місяця та просив підготувати відповідні документи для цього . Отримання таких звернень (телеграм) відповідач підтвердила, зокрема, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджується протоколом №19 від 04.09.2012 року . Однак, незважаючи на зазначене, відповідач рішення суду не виконала, документи для поїздки на відпочинок та оздоровлення доньки не надала, чим незаконно позбавила позивача можливості взяти дитину на оздоровлення. Однак, всупереч рішенню Апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2011 року відповідач жодним чином не відреагувала на вказане звернення, чим перешкоджає позивачу у здійсненні встановленого законом та рішенням суду його права на спілкування з його дитиною. Доказів на спростування зазначеного відповідачка, представник відповідачки суду не надали. Як вбачається з заяви позивача до ВДВС від 18.05.2015 позивач звернувся до ВДВС з заявою про вжиття передбачених законом заходів, направлених на примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2011 року та 05.06.2015 до служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. На що листом від 10.06.2015 надано відповідь. Про те, що юрисдикція служби поширюється виключно на територію Печерського району м. Києва, а згідно заяви [PERSON] вона виїхала до Франції. Суд, аналізуючи вищевикладене, приходить до висновку, що позивачем вичерпані, передбачені позасудовим способом шляхи зобов»язання відповідачку виконувати рішення суду та саме з вини відповідача вищевказані рішення судів не виконуються. Також суд з врахуванням вищевикладеного вважає, що таке обмеження відповідачкою права дитини на спілкування з батьком є неприпустимим та недопустимим, та також зазначає, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, однак, суд був позбавлений можливості з»ясувати думку малолітньої з цього питання, а саме її думки відносно того з ким вона бажає проживати . Так, слід зазначити, що при вирішенні питання між батьками, іншими особами спору щодо дитини, її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном, особливу увагу чинний СК України приділяє з»ясуванню думки щодо цих питань саме у дитини. Згідно ст.171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Ухвалою Солом»янського районного суду від 20.11.2015 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення доказів задоволено. Забезпечено отримання доказу, а саме: показань малолітньої [PERSON], [INFO] та зобов»язано відповідачку [PERSON] забезпечити явку малолітньої [PERSON], [INFO], у судове засідання у даній справі. Як вбачається відповідачка цим правом не скористалася, посилаючись на не доведені, нею та її представником у судовому засіданні, погрози зі сторони позивача щодо насильницького відібрання дитини, та посилаючись на неможливість виїзду з країни її нинішнього місця перебування, у зв»язку з існуючою забороною. Дані посилання відповідачки та її представника суд вважає голослівними та жодним доказом, як того вимагають норми ст.ст.58, 59 ЦПК України, не підтвердженими. Суд вважає, що при вирішенні такого важливого питання, як поставлене в цьому позові, мати дитини - відповідачка в справі, повинна була приділити цьому особливу увагу, скористатися наданим їй, в тому числі і ухвалою суду правом, оскільки саме від неї залежало чи буде вислухана судом думка малолітньої дитини, повинна була бути, в першу чергу, зацікавлена у розгляді справи, однак проігнорувала вимоги суду. Представником відповідача суду надавалися листи /а.с.205т.1, а.с.11, 15-21 т.2/, фотокартки(а.с. 93-98) на підтвердження його позиції, щодо того, що малолітня [PERSON] не бажає проживати разом з батьком. Однак, судом, вони до уваги, виходячи з вимог ст.cт 58,59 ЦПК України, не можуть бути прийняті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Що стосується посилання представника відповідача на ту обставину, що ряд доказів, що були досліджені під час даного судового розгляду були предметом дослідження інших судових інстанцій не приймаються до уваги, оскільки закон не містить будь- яких заборон чи перешкод в реалізації особами, які беруть участь у справі іхніх прав гарантованих ст.ст. 10,27,30,57-60 ЦПК України, в тому числі права щодо надання доказів та обсяг цих доказів. Також суд звертає увагу на ту обставину, що судом неодноразово пропонувалося вирішити питання шляхом укладення мирової угоди, сторони цим не скористалися. Також, слід зазначити, що згідно акту обстеження умов проживання від 14.09.2015 року позивачем за місцем проведення обстеження, а саме квартири за адресою: [ADDRESS], створені належні умови для проживання , навчання та повноцінного розвитку дитини. Виходячи з зазначених вище положень чинного сімейного законодавства, а також наведених вище доказів невиконання відповідачкою рішення суду, що повністю позбавило позивача на право спілкування з дитиною та участь у її вихованні, права дитини на спілкування з батьком, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved