Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] , від імені та в інтересах якого діяла законний представник [PERSON] , у червні 2017 р. звернувся до суду позовом до відповідачів про визнання права власності у порядку спадкування за законом на будинковолодіння [ADDRESS] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] 18.09.2018 р. подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину спірного будинковолодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом. Ухвалою суду від 19.09.2018 р. зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 19.09.2018 р. позивач за первісним позовом подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати недійсним та скасувати заповіт, посвідчений 18.07.2013 р. секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Леськів С.Ю. від імені [PERSON] у користь [PERSON] . Ухвалою суду від 23.04.2019 р. до участі у справі залучено Узинську сільську раду Тисменицького району Івано-Франківської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача за первісним позовом. Ухвалою суду від 08.12.2020 р. до участі у справі залучено правонаступника третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача за первісним позовом - Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, яким є Івано-Франківська міська рада Івано-Франківської області. Первісний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що його батько [PERSON] з народження до дня смерті проживав у будинковолодінні [ADDRESS] . Разом з ним у господарстві проживали його мама [PERSON] та рідний брат [PERSON] . Проте голова господарства [PERSON] не отримувала свідоцтва про право власності, право власності на спірне будинковолодіння не зареєстроване. Будинковолодіння мало статус майна колгоспного двору, яке належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. На час вступу в дію Закону України «Про власність», тобто станом на 15.04.1991 р., у колгоспному дворі проживали: голова двору [PERSON] , [INFO] , та її сини [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Ці члени двору стали співвласниками будинковолодіння у рівних частках, тобто по 1/3 частці. У зв'язку з одруженням дядько позивача [PERSON] весною 1998 р. вибув з будинковолодіння, останній у встановленому порядку не витребував належну йому як члену колишнього колгоспного двору частину майна, тому втратив право на її вимогу. За таких обставин частки [PERSON] та [PERSON] у спірному будинковолодінні склали по Ѕ кожного. 18.07.2013 р. баба [PERSON] склала заповіт, який посвідчено секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла своєму рідному братові [PERSON] . Після смерті [INFO] баби [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй Ѕ частину будинковолодіння, яку спадкоємець за заповітом [PERSON] не прийняв. Спадщину після смерті матері за законом прийняв [PERSON] у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Другий спадкоємець за законом першої черги [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняв, оскільки фактично із спадкодавцем не проживав, заяви про прийняття спадщини нотаріусу не подавав; крім того, [PERSON] [INFO] також помер. Після смерті батька [PERSON] , що настала [INFO] , відкрилась спадщина на належне йому спірне будинковолодіння, яку прийняв позивач як єдиний спадкоємець за законом першої черги у порядку ч.4 ст.1268 ЦК України, оскільки був неповнолітнім на час відкриття спадщини, заяви про відмову від спадщини ні він, ні його законний представник нотаріусу не подавали.У зв'язку з відсутністю правоустановлюючого документу на спадкове будинковолодіння приватний нотаріус Колтун Б.М. відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вважає, що наявні підстави для визнання недійсним та скасування заповіту, посвідченого 18.07.2013 р. секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від імені [PERSON] у користь [PERSON] , у якому не вказано про особисте ознайомлення заповідача з текстом заповіту; у посвідчувальному написі не вказано, на підставі якого документу встановлено особу заповідача; крім того, заповіт та рукописна його частина не підписано заповідачем [PERSON] , що може підтвердити висновок судової почеркознавчої експертизи. Вказані обставини суперечать вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. № 3306/5, та Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 р. № 419. Оскільки оспорюваний заповіт не відповідає вказаним вимогам, вчинений із порушенням і не по встановленій законом формі, цей заповіт є недійсним та не може створювати юридичних наслідків. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що 18.07.2013 р. його рідна сестра [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла йому. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, яку він прийняв у порядку ч.1 ст.1269 ЦК України. На підставі постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.05.2018 р. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини він 19.07.2018 р. подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] приватному нотаріусу Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М., яка відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правоустановлюючого документу на спадкове майно. На день смерті [PERSON] була власником Ѕ частини спірного будинковолодіння [ADDRESS] . Вказане будинковолодіння мало статус колгоспного двору, у якому станом на 15.04.1991 р. проживало троє членів двору: [PERSON] та її сини [PERSON] і [PERSON] . Ці члени двору стали співвласниками будинковолодіння у рівних частках, тобто по 1/3 частці. У зв'язку з одруженням [PERSON] весною 1998 р. вибув з будинковолодіння, не витребував належну йому як члену колишнього колгоспного двору частину майна, тому втратив право на її вимогу. За таких обставин частки [PERSON] та [PERSON] у спірному будинковолодінні склали по Ѕ кожного. Просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Марущак В.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задоволити, зустрічний позов не визнали, посилаючись на те, що заповіт, на підставі якого [PERSON] претендує на половину спірного будинковолодіння, є недійсним та не може створювати юридичних наслідків. Просили відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Васютин Я.В. у судовому засіданні підтримав зустрічний позов і просив його задоволити; першу вимогу за первісним позовом про визнання права власності визнав частково, не заперечував щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлого батька; другу вимогу за первісним позовом не визнав, посилаючись на відсутність правових підстав для визнання недійсним заповіту від 18.07.2013 р. від імені [PERSON] у користь [PERSON] , просив у задоволенні вказаної вимоги відмовити. Відповідачі за двома позовами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, у поданих суду заявах визнали вимоги за первісним позовом, не заперечували щодо їх задоволення, зустрічний позов не визнали і просили відмовити у його задоволенні та розглянути справу в їх відсутності. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача за первісним позовом - Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути без його участі. Ухвалою суду від 06.12.2017 р. провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи № 352/1919/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Ухвалою суду від 27.06.2018 р. провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання у рамках розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.12.2019 р. провадження у справі зупинено у зв'язку з призначенням судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 04.05.2020 р. після надходження висновку експертизи провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 16.07.2020 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що обидва позови, як первісний, так і зустрічний, підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] (на даний час с. Узин Івано-Франківської ТГ Івано-Франківської області), яке є предметом спору в даній справі, 1968 року побудови, мало статус колгоспного двору. Станом на 15.04.1991 р. у дворі були зареєстровані та проживали голова двору [PERSON] , [INFO] , та її сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ці троє членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім`єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/3 частині. Голова колгоспного двору [PERSON] не отримувала свідоцтва про право власності, право власності на спірне будинковолодіння не зареєстроване. Ринкова вартість спірного будинковолодіння станом на квітень 2017 р. становила 57337 грн. Вказані обставини, які сторонами не заперечувались, підтверджуються технічним паспортом на спірне будинковолодіння від 22.02.1989 р., копія якого міститься на а.с.15-17 т.1, звітом про оцінку майна (т.1, а.с.18-36), довідкою Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 11.04.2017 р. № 212 (а.с.1, а.с.39). Майно колгоспного двору відповідно до вимог ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності Відповідно до роз`яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Суд вважає необґрунтованим твердження позивачів за первісним і зустрічним позовами про те, що у зв'язку з вибуттям [PERSON] восени 1998 р. з будинковолодіння та не витребуванням ним у встановленому порядку належної йому як члену колишнього колгоспного двору частини майна останній втратив право на її вимогу. Суд зазначає, що [PERSON] , який після одруження у вересні 1998 р. перейшов проживати до дружини, залишився зареєстрованим у спірному будинковолодінні та залишився власником 1/3 його частини. Загальний трирічний строк позовної давності на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15.04.1991 р., на який посилались позивачі за первісним і зустрічним позовами, не може бути застосований у зв'язку з відсутністю порушення права власності [PERSON] на 1/3 частину спірного будинковолодіння. Після смерті [INFO] (т.1, а.с.129) [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частину спірного будинковолодіння, яку прийняв позивач за зустрічним позовом [PERSON] , як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 18.07.2013 р. секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.105), у порядку ч.1 ст.1269 ЦК України. Останній на підставі постанови Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.05.2018 р. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (т.1, а.с.108-110) 19.07.2018 р. подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] приватному нотаріусу Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М. У зв`язку з відсутністю правоустановлюючого документу на спадкове майно [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т.1, а.с.107). Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] , відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частину спірного будинковолодіння, яку прийняли спадкоємці за законом першої черги - його дружина [PERSON] у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України та неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] у порядку ч. 3, 4 ст.1268 ЦК України. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є відповідачами за двома позовами, не звертались до нотаріальної контори із заявами про оформлення спадкових прав. Після смерті [INFO] [PERSON] (т.1, а.с.6) належну йому 1/3 частину спірного будинковолодіння успадкував єдиний спадкоємець за законом першої черги - неповнолітній син померлого [PERSON] у порядку ч. 4 ст.1268 ЦК України. Постановою приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу Колтука Б.М. від 13.04.2017 р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння (т.1, а.с.41). Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до вимог ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3-4 ст.1273 ЦК України неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК України). Щодо другої вимоги за первісним позовом про визнання недійсним і скасування заповіту суд зазначає наступне. Встановлено, що 18.07.2013 р. спадкодавець [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Леськів С.Ю. і зареєстрований у реєстрі за № 7, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла своєму рідному братові - відповідачу [PERSON] . Копії заповіту підшиті на а.с. 38, 105 т.1, у судовому засіданні досліджені два оригінали оспорюваного заповіту, надані Узинською сільською радою та приватним нотаріусом Угорчак Н.М. У відповідності з вимогами ч. 1-5 ст.203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч.2 ст.1236 ЦК України). Статтею 1247 ЦК України передбачені загальні вимоги до форми заповіту, згідно яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. У відповідності з вимогами ч. 1, 2, 4 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Сторона позивача за первісним позовом посилалась на те, що у порушення вимог п. 2.3 розділу П, п. 1.3, 1.4, 1.6 розділу Ш Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 р. № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 р. за № 1298/20036, та вимог Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 р. № 419 (у редакції постанови КМУ від 06.07.2006 р. № 940), в оспорюваному заповіті не вказано про особисте ознайомлення заповідача з текстом заповіту, у посвідчувальному написі не вказано, на підставі якого документу встановлено особу заповідача. Вказані обставини суд не вважає достатньою підставою для визнання недійсним оспорюваного заповіту. Основний аргумент, яким позивач обґрунтовував вимогу про визнання недійсним заповіту, що заповіт не підписаний заповідачем [PERSON] та рукописний текст «Цей заповіт прочитала вголос і власноручно підписала [PERSON] » виконаний не заповідачем, що свідчить про відсутність волевиявлення спадкодавця на укладення даного заповіту, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Проведена на підставі ухвали суду від 02.12.2019 р. судова почеркознавча експертиза не надала відповіді по суті на поставлені судом запитання, чи виконаний підпис у графі «Підпис заповідача» та рукописний текст «Цей заповіт прочитала вголос і власноручно підписала [PERSON] » в оспорюваному заповіті заповідачем [PERSON] чи іншою особою. Відповідно до висновку експертизи від 15.04.2020 р. (т.2, а.с.92-106) підпис у графі «Підпис заповідача» та рукописний текст «Цей заповіт прочитала вголос і власноручно підписала [PERSON] » у двох примірниках заповіту виконані не особами, які виконали підписи (всього дев`ять) у графі «Член домогосподарства» на сторінці 92 погосподарської книги Узинської сільської ради № 2 за 2006-2010 роки, копія якої міститься на а.с. 2, 168 т.2, та не особами, які проставили підписи у графі «Підпис особи, що відповідає за об`єкт» (всього три) на сторінці 8 погосподарської книги Узинської сільської ради № 3 за 2011-2015 роки, копія якої міститься на а.с. 1, 169 т.2. При цьому підпис у графі «Підпис заповідача» та рукописний текст «Цей заповіт прочитала вголос і власноручно підписала [PERSON] » у двох примірниках заповіту виконані особою, яка виконала підпис на сторінці 25 журналу для реєстрації нотаріальних дій під № 7 нотаріальної дії від 18.07.2013 р., копія якої міститься на а.с.172 т.2. Суд зазначає, що позивачем були запропоновані як вільні зразки підпису заповідача [PERSON] підписи на сторінці 92 погосподарської книги Узинської сільської ради № 2 за 2006-2010 роки та підписи на сторінці 8 погосподарської книги Узинської сільської ради № 3 за 2011-2015 роки. Вказані зразки були надані судом експерту для проведення експертизи. Суд враховує, що згідно п. 2.24 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 18.04.2005 р. № 95, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.05.2005 р. за № 487/10767, особовий рахунок кожного домогосподарства після його заповнення під час подвірних обходів як у період закладення нових погосподарських книг, так і під час суцільної перевірки та уточнень записів у раніше заведених погосподарських книгах обов'язково повинен бути підписаний членом домогосподарства, що записаний першим, - головою домогосподарства або в разі його відсутності - дорослим членом господарства. Відповідно до п. 1.16.2 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 08.12.2010 р. № 491, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.01.2011 р. за № 9/18747, усі записи робляться чітко, внесені зміни і уточнення - обґрунтовуються, завіряються підписом особи, що відповідає за об`єкт погосподарського обліку. Особою, що відповідає за об`єкт погосподарського обліку, є голова домогосподарства, власник або користувач домоволодіння. Наведені норми Інструкцій дають підстави для висновку про те, що підписи у графі «Член домогосподарства» на сторінці 92 погосподарської книги Узинської сільської ради № 2 за 2006-2010 роки та підписи у графі «Підпис особи, що відповідає за об`єкт» на сторінці 8 погосподарської книги Узинської сільської ради № 3 за 2011-2015 роки могли належати іншим членам господарства, які були співвласниками домоволодіння. Сторона позивача не довела, шо підписи у погосподарських книгах, які досліджувались експертом, належали саме [PERSON] , та у порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовувала позовну вимогу про визнання недійсним заповіту. Згідно вимог 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Згідно постанови Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 515/1104/17 заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання, тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення щодо його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 р. у справі № 522/9893/17, недійсність заповіту з мотивів більш широкого трактування вимог до форми і порядку його посвідчення, які визначені у ч.1 ст.1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту. З урахуванням встановленої судом відповідності оспорюваного заповіту зазначеним вище вимогам закону та його дійсності як такого, що відповідає загальним вимогам чинності правочину, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність другої вимоги первісного позову, у задоволенні якої слід відмовити. З огляду на встановлені обставини первісний та зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, за кожним з позивачів слід визнати право власності на 1/3 частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування. При цьому суд зазначає, що позбавлений можливості, виходячи з вимог ч.1 ст.13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, у рамках розгляду даної цивільної справи вирішити питання про визнання за спадкоємцями третього співвласника спірного будинковолодіння - відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - права власності на успадковану ними 1/3 частину будинковолодіння, які не заявляли такої вимоги. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд зазначає, що як позивачем [PERSON] , так і позивачем [PERSON] сплачено мінімальні судові збори за вимоги майнового характеру, які взаємозараховуються за обома позовами. На підставі наведеного, відповідно до ст. 203, 1216, 1218, 1223, 1233, 1234, 1235, 1236, 1247, 1251, 1257, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: dismissed