Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивачем [PERSON] подано до суду позовну заяву, в якому просить суд визнати за нею, [PERSON] ([ADDRESS]; реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]), в порядку розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, право власності на 1/2 ідеальну частину автомобіля марки Фольксваген модель Пассат (Volkswagen Passat), колір - синій, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, двигун дизельний, об'м 1968 см. куб, кузов № [NUMBER]. Позовні вимоги мотивує тим, що з [PERSON] перебуває у шлюбі, зареєстрованому 18 червня 2016 року Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 50. Під час шлюбу, а саме - у березні 2017 року, було придбано за кордоном бувший у вжитку легковий автомобіль марки Фольксваген модель Пассат (Volkswagen Passat), колір - синій, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, двигун дизельний, об'м 1968 см. куб, кузов № [NUMBER], який [PERSON] ввезено на митну територію України. Як убачається з уніфікованої митної квитанції МД-1 Львівської митниці Державної фіскальної служби України серії [NUMBER] від 18.03.2017 року, вартість спірного автомобіля становила 6500 (шість тисяч п'ятсот) евро, що на момент переміщення транспортного засобу через митний кордон України, його декларування і митного оформлення складало 188094 (сто вісімдесят вісім тисяч дев'яносто чотири) грн. 89 коп. Спірний автомобіль було куплено за спільні з відповідачем грошові заощадження, спеціально накопичені для цієї мети за рахунок їхнього доходу у вигляді заробітної плати - позивача, директора ТзОВ «Галкомплект», та відповідача, начальника цеху технологічного транспорту нафтогазовидобувного управління «Бориславнафтогаз» ПАТ «Укрнафта». За рахунок цих же джерел походження грошових коштів сплачено також усі податки, збори, плату за митне оформлення товару. Реєстрацію транспортного засобу на праві приватної власності проведено на ім'я відповідача. Останнім часом позивач з відповідачем не можуть домовитися між собою про порядок користування майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, дійти взаємної згоди щодо розпорядження цим майном.? У позивача з'явилися підстави не довіряти відповідачу у майнових питань виникли обґрунтовані сумніви у його дійсній турботі про інтереси сім'ї. Останнім часом спірний транспортний засіб відсутній у місці його постійного зберігання - належному відповідачу гаражі на [ADDRESS]. Назвати місцезнаходження спільного автомобіля чоловік відмовляється, як і не погоджується позивачу копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Натомість надано [PERSON] довідку Територіального сервісного центру № 4642 регіонального сервісного центру у Львівській області МВС Украі про реєстрацію за останнім автомобіля марки «Volkswagen Passat», 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Таким чином, автомобіль перебуває у володінні й особистому користуванні відповідача (чи невідомих мені третіх осіб), який повертати його не збирається, розділити майно за взаємною згодою (укласти договір про поділ майна) не бажає. Таким чином, захист її майнових прав на спірний автомобіль, придбаний під час спільного проживання з відповідачем, є можливий лише у спосіб визнання їхніх ідеальних часток у цьому майні, без його реального поділу. В судовому засіданні позивач [PERSON] не з'явилася, до суду поступила заява про розгляд справи у її відсутності, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18 червня 2016 року Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 50, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18 червня 2016 року. Під час шлюбу, а саме - у березні 2017 року, було придбано за кордоном бувший у вжитку легковий автомобіль марки Фольксваген Пассат (Volkswagen Passat), колір - синій, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2013 року випуску, двигун дизельний, об'єм 1968 см. куб, кузов № [NUMBER], який [PERSON] ввезено на митну територію України. Відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 4642 регіонального сервісного центру у Львівській області МВС Украі про реєстрацію за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Спірний автомобіль було куплено за спільні з відповідачем грошові заощадження, спеціально накопичені для цієї мети за рахунок їхнього доходу у вигляді заробітної плати - позивача, директора ТзОВ «Галкомплект», та відповідача, начальника цеху технологічного транспорту нафтогазовидобувного управління «Бориславнафтогаз» ПАТ «Укрнафта». Зазначені обставини, вказують на те, що спірний транспортний засіб був придбаний за спільні кошти подружжя в інтересах сім'ї та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям є спільною власністю чоловіка та дружини (частина 3 статті 61 СК України). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ч. 2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ст. 60 Сімейного кодексу України передбачає - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою тощо) самостійного заробітку доходу). Вважається що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як визначено у ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу; вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, с об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям грав спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є спільній сумісні власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя». Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на те, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), а також те, що визнання позову є не добровільним чи є умовним. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 940,47 гривень судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved