Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу 791819/2014 від 14.05.2014 року в розмірі 46 424 грн. 91 коп. та стягнення моральної шкоди в розмірі 4700 грн. 28 квітня 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» 61 724 грн. 66 коп. коштів з депозитним договором, 5000 грн. моральної шкоди та 1000 грн. витрат за надання правової допомоги. Ухвалою суду від 28 квітня 2015 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 14 травня 2014 року був укладений договір банківського вкладу № 791819/2014. За умовами договору позивач передав, а банк прийняв на зберігання грошові кошти в розмірі 41 000 грн. з обов'язком виплати процентів за користування вкладом терміном до 14 лютого 2015 року. Однак в порушення договірних зобов'язань відповідач ПАТ «ВіЕйБі Банк» не повернув вкладені кошти та не виплатив проценти в термін який визначений договором. 11 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача, однак відповіді не отримав. Також відповідач повинен виплатити позивачу три відсотки річних, інфляційні втрати. Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач зазнав важких моральних страждань. Заподіяна відповідачем моральна шкода є втратами невідновного характеру, компенсацію за яку позивач оцінює в розмірі 5000 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Також в судовому засіданні позивач вказав, що йому повернуто тіло кредиту та долучив до матеріалів справи лист АПТ «ВіЕйБі Банк». Представники відповідачів в судове засідання не з'явився, однак представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надіслав до суду заяву в якій вказав, що позивачу виплачено за вказаним договором депозиту 43 189 грн. 26 коп. Заслухавши пояснення позивача, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договорами банківського строкового вкладу (депозиту). 14 травня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № 791819/2014 на строк до 14 лютого 2015 року. На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок в банку кошти в розмірі 41 000 грн. (а.с.4, 18-19). Відповідно до умов договору за використання грошових коштів банк нараховує і сплачує вкладнику проценти із розрахунку 27% річних (п.1.5 договору) По закінченню строку вкладу або в день повернення вкладу з інших підстав, передбачених Договором та чинним законодавством України, банк зобов'язувався перерахувати на поточний рахунок вкладника згідно договору банківського рахунку, або за його заявою на інший його рахунок. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 11 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення вкладу та відсотків (а.с.5). Однак, відповідач на претензію позивача не відреагував та кошти не повернув. Позивач стверджує, що відповідач повернув йому грошові кошти згідно договору банківського вкладу в розмірі, який вказаний в листі № 11191 (а.с.117). Як вбачається із заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та доданої роздруківки (а.с.85-88), позивачу за договором № 791819/2014 виплачено 43 189 грн. 26 коп. На підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВіЕйБі Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Таким чином правові відносини між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до ст. 36 вказаного Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Відповідач станом на день розгляду справи виконав свої зобов'язання перед позивачем, виплатив вклад та відсотки, а у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» немає підстав для нарахування штрафних санкцій. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Укладений між сторонами договір банківського вкладу у разі порушення збов'язань не передбачає відшкодування моральної шкоди. На ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як обґрунтування відшкодування моральної шкоди, позивач не посилався, то суд прийшов до переконання, що позивачем суду не доведено факту спричинення відповідачем моральних страждань чи завдання йому втрат немайнового характеру, а тому враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а тому вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими. Крім того, Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, то суд прийшов до висновку, що така вимога також не підлягає до задоволення, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а відповідно до ст. 88 ЦПК України, тільки стороні позовні вимоги якої задоволено чи задоволено частково судові витрати відшкодовуються відповідачем. З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed