Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

позивач звернувся в суд із зустрічним позовом до відповідача, який на підставі ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 12.11.2019 року виділений в самостійне провадження, та просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 135515,0 Євро, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ на дату 21.03.2021 року становить 4469081,43 гривень; визнати такими, що припинили свою дію 30.10.2014 року Договір іпотеки від 20.10.2004 року, укладеного між ПАТ «Банк Альянс» та [PERSON] та Договір іпотеки від 03.02.2012 року, укладеного між ПАТ «Банк Альянс» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.10.2004 між сторонами укладено кредитний договір № 023-04/ПК, до якого неодноразово вносились зміни, зокрема, щодо розміру позики, строку дії договору, процентної ставки тощо. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором 20.10.2004 між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] , а в подальшому, 03.02.2012 між Банком та [PERSON] укладено інший договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] . З приводу виконання зобов`язань за кредитним договором тривали судові спори про стягнення заборгованості, в межах яких було проведено комісійну судово-економічну експертизу, за наслідками якої встановлено, що при виконанні зобов`язань за кредитним договором позивач переплатив в загальному 135515,0 євро, в тому числі по тілу кредиту - 50655,92 євро, по процентах - 84859,08 євро. Тому, вказану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Крім того, за наслідками розгляду ще одного судового спору про стягнення заборгованості з поручителя суд встановив, що останній день погашення заборгованості по черговому платежу згідно умов договору настав 29.04.2014 року, при цьому, Банк звернувся з позовом до поручителя лише 28.11.2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку дії поруки. Вважає, що в такому випадку з 30.10.2014 року також припинили свою дію договори іпотеки, про що також просить ухвалити відповідне рішення. Відзиву на позовну заяву не було подано. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування також не надходило. Первинно справа розглядалась за позовом ТОВ «СХІД ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 023-04ПК від 19.10.2004 року у розмірі 159718,0 євро та 3314,55 гривень. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] В межах цієї справи відповідач пред`явив зустрічний позов до АТ «Банк Альянс» про стягнення коштів та визнання договорів іпотеки недійсними, який був об`єднаний в одне провадження із первісним позовом. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2019 року, провадження у справі за позовом ТОВ «СХІД ФІНАНС» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито та одночасно, виділено в самостійне провадження зустрічний позов [PERSON] до АТ «Банк Альянс» про стягнення коштів та визнання договорів іпотеки недійсними. У зв`язку із смертю судді [PERSON] на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м.Львова № 1 від 18.01.2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл. Така передана в провадженні судді Грицка Р.Р. Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 15.02.2021 року, справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду зі стадії підготовчого провадження. Пам`ятка про права та обов`язки вручалась представнику позивача попереднім складом суду. Сторони не звертались до суду з клопотанням про їх роз`яснення. Зрештою, інтереси позивача та третьої особи представляв адвокат, і тому в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх, а в судовому засіданні 03.06.2021 року представник позивача підтвердив свою обізнаність з правами та обов`язками. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Позивач та третя особа приймали участь у розгляді справи через свого представника. Відповідач не скористався правом бути присутнім в судовому засіданні та надавати пояснення, хоча таку можливість суд йому забезпечив. 15 червня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам здійснювати дії, пов`язані з продажем предметів іпотеки. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.06.2021 так заяву повернуто. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.06.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні під час виступу з вступним словом представник позивача, який одночасно представляє інтереси третьої особи підтримав позовні вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини неявки. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.10.2004 року між позивачем та АКБ «Альянс», правонаступником якого є АТ «Банк Альянс» укладено кредитний договір № 023-04/ПК на суму 244617,0 гривень на строк до 16.10.2008 року та зі сплатою за користування кредитом 34% річних (т.1 а.с.160-162). Вже через два дні відповідно до додаткового договору від 21.10.2004 року (т.1 а.с.163) сторони переоформили кредит, наданий за кредитним договором у відновлювальну відкличну кредитну лінію з кредитним лімітом у розмірі 315000,0 гривень. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20.10.2004 року між АКБ «Альянс» та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.191-196). В подальшому, у період з 21.10.2004 року по 16.01.2014 року шляхом підписання численних додаткових договорів (т.1 а.с.163-190) сторони вносили відповідні зміни до умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру позики, ліміту відновлювальної кредитної лінії, строку дії договору, процентної ставки тощо. Так, відповідно до додаткового договору від 26.01.2012 року (т.1 а.с.186-189) сторони погодили, що максимальна сума кредиту становить 143500,0 євро. Зміни також вносились до договору іпотеки від 20.10.2004, про що сторони укладали відповідні договори (т.1 а.с.196-198), а 03.02.2012 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та третьою особою укладено ще один договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.199-200). Відомо також, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та [PERSON] 28.05.2010 року укладено договір поруки. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, Банк у 2014 році звернувся з відповідним позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 141329,19 євро (справа № 757/35497/14-ц). Справа розглядалась судами неодноразово. Кінцевою постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2020 року (т.1 а.с.78-81), яка в касаційному порядку не переглядалась, у задоволенні такого позову відмовлено у зв`язку з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя. В межах цієї справи Київський НДІ судових експертиз провів експертне дослідження, за насідками якого склав висновок комісійної судово-економічної експертизи (т.1 а.с.124-145). Згідно цього висновку, за умови якщо [PERSON] за кредитним договором № 023-04/ПК від 19.10.2004 року отримано кредит в сумі 655368,51 гривень та 85385,0 євро, заборгованість [PERSON] перед Банком відсутня, а переплата становить 135515,0 євро, в тому числі 50655,92 євро - переплата по тілу кредиту, 84859,08 євро - переплата по процентам. Крім того, як уже зазначалось вище, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором Банк звернувся з відповідним позовом безпосередньо до боржника. Як зазначено в ухвалі про закриття провадження у такій справі (т.1 а.с.1) борг погашено за рахунок іпотечного майна, яке перереєстровано за новим іпотекодержателем ТОВ «СХІД ФІНАНС». Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи підтверджується зібраними доказами факт належного виконання зобов`язань за кредитним договором і, що найголовніше, факт переплати в заявленому позивачем розмірі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц. Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу, а також положення договору щодо обов`язку боржника сплатити неустойку. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також неустойку. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. В свою чергу, неустойка має штрафний, а не компенсаційний характер. Вона не входить до складу зобов`язання, а її стягнення обумовлене неналежним виконанням грошового зобов`язання. Таким чином, зобов`язання вважається таким, що виконано належним чином виключно за умови правомірної поведінки боржника та сплати ним заборгованості за тілом кредиту і відсотками, або ж у випадку неправомірної поведінки боржника - за умови сплати ним тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, а також нарахованих банком грошових сум згідно ст. 625 ЦК України та неустойки. В постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15-ц вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути як належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором, так і доказами, які підтверджують відсутність цієї заборгованості і факт переплати за кредитним договором. Всупереч зазначеним висновкам, у справі яка розглядається позивач, не долучив до матеріалів справи первинних документів як доказів факту належного виконання зобов`язань за кредитним договором і факту переплати та крім цього, не звертався до суду з відповідним клопотання про їх витребування, тоді як долучені ним квитанції жодним чином не підтверджують обставин позову. Так, як уже зазначалось вище за договором відновлювальної кредитної лінії сторони неодноразово змінювали кредитний ліміт шляхом укладення відповідних додаткових договорів. Востаннє - 26.01.2012 року сума кредиту збільшена до 143500,0 євро і відповідно до п.5.1.8 кредитного договору в редакції додаткового договору від 26.01.2012 (т.1 а.с.185) позивач зобов`язався щомісячно починаючи з лютого 2012 сплачувати кредит в сумі 2900,0 євро, а згідно додаткового договору від 23.01.2013 року (т.1 а.с.189) - з 01.02.2013 року у розмірі 1300,0 євро щомісячно, і, як зазначено в додатковому договорі від 16.01.2014 (т.1 а.с.190), строк користування кредитними коштами продовжено до 15.01.2015 року. Однак, надані позивачем квитанції за період починаючи з 01.02.2012 року (т.1 а.с.202-252, т.2 а.с.1-109) не підтверджують факту належного виконання умов договору і зокрема, розмір щомісячного платежу практично завжди був меншим ніж той, який сторони узгодили в договорі. Звідси слідує висновок, що факт належного виконання зобов`язань за кредитним договором не підтверджений. Що ж стосується висновку комісійної судово-економічної експертизи, суд надає йому правову оцінку та звертає увагу на таке. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Однак, у справі яка розглядається наданий позивачем експертний висновок не може вважатись належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом здійснення переплати за кредитним договором. Так, згідно дослідницької частини цього висновку, експерту не було надано всіх первинних документів бухгалтерського обліку і, як вбачається, факт отримання кредитних коштів документально підтверджувався лише частково і сам позичальник не визнавав отримання деяких траншів через відсутність свого підпису на заяві про видачу готівки (т.1 а.с.135). Як наслідок, експерт формував свої висновки «під умовою», хоча факт ненадання банком кредитних коштів жодним чином не підтверджений. На думку суду, такий висновок ґрунтується на припущеннях, а відтак, суд не приймає його до уваги та визнає неналежним доказом. Відповідно, суд визнає безпідставною і саму вимогу про стягнення коштів та відмовляє в її задоволенні. Аналогічно, без задоволення слід залишити вимогу про визнання договорів іпотеки припиненими. Зокрема, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Таким чином, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 711/4556/16-ц (постанова від 27.03.2019) за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Інші підстави для припинення іпотеки визначені у статті 17 Закону України «Про іпотеку» і вказаною нормою не передбачено такої підстави для припинення іпотеки як сплив шестимісячного строку пред`явлення вимоги, з чим власне, відповідно до змісту позовних вимог та пояснень представника позивача останній пов`язує факт припинення договорів іпотеки. Тому, суд також відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання припиненими договорів іпотеки з підстав, про які зазначає позивач і одночасно, не маючи повноважень вийти за межі позовних вимог не вдається до аналізу питання про припинення іпотеки з інших визначених законом підстав. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, який також не подав доказів про понесені судові витрати та не повідомляв суд про їх розмір.

Outcome: dismissed