Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача Богунський ВДВС Житомирського МУЮ звільнити з-під арешту легковий автомобіль ВАЗ 21104, номер кузова/шасі [NUMBER], номер державної реєстрації - [NUMBER], 2005 року випуску, що належить на праві власності [PERSON], накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №35457252 від 29.11.2012 року та постановою про розшук майна боржника №36202582 від 31.10.2013 року. При цьому посилається на те, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, в забезпечення виконання зобов»язань за яким останній передав в заставу банку належний йому автомобіль на підставі договору застави рухомого майна. Відповідачем Богунським ВДВС Житомирського МУЮ було накладено арешт на все майно боржника, чим порушено права позивача, як заставодержателя. В судове засідання представник позивача не з»явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції в судове засідання не з»явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, від представника Богунського ВДВС Житомирського МУЮ надійшла заява про розгляд справи без його участі. В судове засідання представники третіх осіб не з»явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, від представника ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що 22.11.2006р. між позивачем та [PERSON] були укладені кредитний договір №ZRС0AU00120001 та в забезпечення виконання зобов'язань за яким договір застави автотранспорту, відповідно до якого [PERSON] передав в заставу позивачу, належний йому на праві власності легковий автомобіль ВАЗ 21104, номер кузова/шасі [NUMBER], номер державної реєстрації - [NUMBER], 2005 року випуску. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу», банк має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов»язань перед банком. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов»язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет застави. Згідно зi ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно з встановленим пріоритетом. Судом встановлено, що державними виконавцями Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: №35457252 від 29.11.2012 року (арешт як рухомого так і нерухомого майна боржника та заборона на його відчуження) та постанову про розшук майна боржника №36202582 від 31.10.2013 року. Відповідно ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене та іпотечне майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. Таким чином, оскільки банк має пріоритетне право на звернення стягнення на заставне майно, арешт та заборона на відчуження заставного майна є неправомірними та такими, що порушують права позивача як заставодержателя, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved