Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення - квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згадана вище квартира належить до комунальної власності та складається з однієї житлової кімнати площею 14,44 кв.м. Її основним квартиронаймачем була [PERSON] на підставі рішення № 437 від 15.11.1983 року, виданого виконавчим комітетом Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова Львівської області. Окрім неї у квартирі був зареєстрований [PERSON] , як опікун основного квартиронаймача і який в свою чергу зареєстрував у квартирі своїх синів - відповідачів по справі. [PERSON] знятий з реєстрації 03.10.2017 року у зв`язку із смертю. Вважає, що відповідачі та їхній батько не набули самостійного права на квартиру і тому просить в судовому порядку виселити їх без надання іншого житлового приміщення. Відзиву на позовну заяву, виключно в якому в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору відповідачі не подали. Позовна заява поступила до суду 03.12.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.12.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. 29 січня 2020 відповідачі пред`явили зустрічний позов до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання [PERSON] та [PERSON] членами сім`ї [PERSON] , визнання за ними права користування спільною квартирою і зобов`язання Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ними договір житлового найму. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.02.2020 року, прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду та об`єднано її в одне провадження з первісним позовом. Одночасно, у відповідності до вимог ч.4 ст.193 ЦПК України суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання. В підготовчому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Інтереси відповідачів представляє адвокат і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність відповідачів з їхніми правами та обов`язками. Інтереси позивача представляв в тому числі начальник юридичного відділу. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.03.2020 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. З огляду на повторну неявку представника позивачів за зустрічним позовом та позивачів, суд своєю ухвалою від 12.10.2020 року залишив вказаний позов без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. Після того, як суд розпочав розгляд справи по суті та фактично, закінчив з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, представник відповідачів 10.12.2020 року подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 463/10631/20 за позовом, який є аналогічний зустрічному позову і який пред`явлений в загальному порядку після залишення без розгляду зустрічного позову. Ухвалою суду від 03.02.2021 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, суд залишив без розгляду вказане клопотання, оскільки таке подано під час розгляду справи по суті, коли за правилами ч.3 ст.210 ЦПК України провадження може бути зупинено тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Відповідачі, як вбачається, не скористались своїм правом подати відзив на позовну заяву. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні представники позивача висловилась про підтримку позовних вимог. Дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім цього додатково вказали, що відповідачі зареєстровані у квартирі як тимчасові мешканці, а відтак, не набули права користування квартирою. Просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , а також його повноважний представник - адвокат Якібчук П.П., який одночасно представляє інтереси другого відповідача під час виступу із вступним словом та в останньому судому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили. Зокрема, зазначили, що батько відповідачів та й самі відповідачі проживали з [PERSON] як сім`я, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство. Батько доглядав [PERSON] до дня її смерті, після чого залишився проживати у спірній квартирі. Відповідачі також постійно проживали у спірній квартирі і залишились проживати в такій після смерті батька. У зв`язку з наведеним, просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. На підставі рішення Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова Львівської області № 437 від 15.11.1983 (а.с.16), з [PERSON] укладено договір найму житлових приміщень - кімнату площею 14,44 кв.м. на [ADDRESS] . В подальшому, рішенням Червоноармійської районної ради народних депутатів м.Львова Львівської області № 387 від 14.06.1988 року (а.с.9), над пристарілою [PERSON] призначено опікуна [PERSON] - батька відповідачів. Місцем піклування визначено - [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10). Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.23), [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі з 19.07.1988 року та знятий з реєстрації 03.10.2017 року у зв`язку із смертю. [PERSON] знята з реєстрації [INFO] (померла). Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі з 26.01.1999 року, [PERSON] - з 01.10.1988 року. На даний час відповідачі фактично проживають у спірній квартирі. Вбачається, що цієї обставини вони не оспорюють і додатково вона підтверджується актом ЛКП «Господар» від 28.01.2020 року (а.с.91). Вважаючи, що відповідачі не набули права користування спірною квартирою, позивач звернувся до суду з цим позовом. При цьому, виходячи із змісту позовної заяви, позивач фактично покликається на дві підстави виселення відповідачів - положення ч.2 ст.99 та ч.3 ст.116 ЖК УРСР. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частин першої і другої статті 61, статей 64, 65 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно із статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже, право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Окремою категорією осіб, які також мають право користування житловим приміщенням є піднаймачі та тимчасові жильці. Так, за змістом частини третьої статті 78 ЖК УРСР наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99 цього Кодексу. Відповідно до статті 91 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації. Крім того, відповідно до статті 92 ЖК УРСР договором піднайму може бути передбачено, що разом з піднаймачем у надаване йому жиле приміщення вселяються і члени його сім`ї. Подальше вселення піднаймачем членів сім`ї допускається лише за згодою наймодавця, наймача та інших осіб, зазначених у частинах першій і третій статті 91 цього Кодексу. Наймодавцем відповідно до чинного законодавства України є виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів на території району, міста, району в місті здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, які здійснюють контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видають ордери на жилі приміщення (стаття 15 ЖК УРСР). За змістом частини другої статті 99 ЖК УРСР, у разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином в порядку, передбаченому частиною другою статті 99 ЖК УРСР виселенню без надання іншого жилого приміщення підлягають виключно піднаймачі та члени його сім`ї, або ж тимчасові жильці. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч.5 ст.12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку та створити їм рівні умови для доведення переконливості своєї позиції. Всупереч зазначеним нормам у справі яка розглядається, позивач не довів, що відповідачі мають статус членів сім`ї піднаймача чи тимчасових мешканців, оскільки так і не надав суду доказів, що з ними або з їхнім батьком [PERSON] укладався договір піднайму, хоча очевидно, що виключно з дозволу позивача такий договір міг бути укладений. Також, немає жодного доказу що відповідачі чи їхній батько вселялись до спірної квартири як тимчасові мешканці, тоді як за змістом ст.98 ЖК УРСР саме з дозволу наймача має відбуватись таке вселення. Більше того, як вбачається зі змісту письмових заяв [PERSON] від 12.12.1988 року та від 17.08.1988 року (а.с.87, 88), в таких остання повідомляла про ведення спільного господарства з [PERSON] та у зв`язку з цим необхідність переоформлення на його ім`я особового рахунку. Відповідно до копії розрахункової книжки за 1988 - 1989 роки (а.с.74-81), квитанції про оплату житлово-комунальних послуг спочатку видавали на ім`я [PERSON] , в подальшому - на ім`я [PERSON] . Розрахункова книжка 1992 - 1993 років видана на ім`я [PERSON] , що узгоджується із згаданою вище заявою про переоформлення особових рахунків. Зрештою, 10.06.1988 року на ім`я начальника Червоноармійського РВ м.Львова Кулеба П.Є. подав заяву про реєстрацію його у спірній квартирі саме на постійній основі, а не як тимчасового мешканця, і, як вбачається, реєстрація [PERSON] у спірній квартирі була проведена саме на постійній основі, оскільки після смерті [PERSON] , що мало місце у 1999 році, [PERSON] був знятий з реєстрації лише 03.10.2017 року, тобто по спливу більш як сімнадцять років після смерті основного квартиронаймача. Таким чином ніщо не вказує на те, що відповідачі мають статус членів сім`ї піднаймача або ж вселялись у спірну квартиру як тимчасові мешканці. Навпаки, відповідачі вселились у спірну квартиру будучи неповнолітніми і лише після того, як в неї вселився їхній батько, а такі обставини свідчать про вселення відповідачів на підставі частини першої статті 65 ЖК УРСР, за умовами якої на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей не вимагається згоди наймача та членів його сім`ї. Відтак, на спірні правовідносини не поширюються вимоги ч.2 ст.99 ЖК УРСР. Що ж стосується підстав для виселення, передбачених частиною третьою статті 116 ЖК УРСР, суд звертає увагу на таке. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Під час розгляду цивільної справи № 569/4373/16-ц (постанова від 21.08.2019 року) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Разом з тим, у справі яка розглядається відповідачі зареєстровані в спірній квартирі, а відтак, незалежно від підстав їхньої реєстрації вони не можуть вважатись такими, що самоправно зайняли жиле приміщення. Тому, положення частини третьої статті 116 ЖК УРСР на спірні правовідносини також не поширюються. У підсумку, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. З огляду на фактичні обставини справи рішення про виселення відповідачів не може вважатись таким, що ухвалене «згідно із законом», а відтак, воно буде несумісним із статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін, які не мають вирішального значення для справи. У зв`язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed