Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Позивач звернувся в суд із даним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 03.11.2005 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом на 30.09.2014 року становить 19868,95 грн., з яких: 3498,27 грн. заборгованість за кредитом, 16370,68 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом, , 500 грн. - штраф (фіксована частина), 766,77 грн. - штраф (процентна складова). Зазначає, що судовим наказом від 06.02.2008 р. задоволено стягнути із відповідача 4533,48 грн. заборгованості за цим кредитним договором, а тому з урахування цього, заборгованість відповідача становить 16602,24 грн. Позивач в позовній заяві просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором в розмірі 16602,24 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Додатково пояснила, що [PERSON] останній платіж на погашення кредиту здійснила 02.12.2008 р. на суму 200 грн. Після чого жодних платежів не здійснювалось. Не укладалось договорів про збільшення позовної давності. Термін дії картки становив 2 роки. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що 06.02.2008 р. винесено судовий наказ про стягнення із [PERSON] на користь позивача 4533,48 грн. заборгованості за кредитним договором. Заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, оскільки була повністю сплачена [PERSON], шляхом стягнення із її заробітної плати. За місцем роботи відповідача, а також у неї не зберіглись документи, котрі підтверджують сплату цієї заборгованості. Крім того, просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 03.11.2005 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк, правонаступником якого є ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] укладено договір №б/н, згідно якого [PERSON] отримала кредит на суму 3500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць з розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із дослідженої судом заяви встановлено, що 03.11.2005 р. [PERSON] отримала кредитну картку №5457082903843280, а також ознайомлена та згідна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, тарифами банку, що підтверджується її підписом. Зокрема, [PERSON] зобовязалась погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування, оплачувати комісії. У випадку невиконання зобовязань по договору зобовязалась на вимогу банку виконати зобовязання по поверненню (п.6.5., 6.6 Умов та правил надання банківських послуг). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Розрахунком заборгованості по кредиту підтверджується, що [PERSON] у 2007 р. не вчасно та не в повному обсязі проводила платежі по погашенню кредиту, таким чином, не належним чином виконувала умови договору. У звязку із невиконання зобовязання станом на 24.11.2007 р. у відповідача існувала заборгованість у розмірі 4533,48 грн. (3498,26 грн. заборгованість за кредитом; 1035,22 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом), котру згідно судового наказу Володимир-Волинського міського суду від 06.02.2008 р. вирішено стягнути із відповідача на користь позивача. Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача посилався на те, що після винесення судового наказу правовідносини між сторонами припинились, оскільки [PERSON] повністю виконала даний судовий наказ. При цьому, ст. 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Проте, всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України відповідач та його представник не надали суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини повного виконання [PERSON] судового наказу від 06.02.2008 р., таким чином, не довели обставину виконання рішення суду та не спростували наявності у відповідача перед позивачем кредитної заборговності. Крім того, судом встановлено, що даний кредитний договір не розірваний. З огляду вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що наявність судового наказу про задоволення вимог банку, котрий не виконаний [PERSON], не припинив кредитні правовідносини між сторонами, а відтак не позбавляє банк права на отримання сум, передбачених кредитним договором, зокрема подальше нарахування та стягнення відсотків після винесення судового наказу, і не звільняє відповідача від обовязку повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним та відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Із дослідженого розрахунку заборгованості встановлено, що після винесення судового наказу [PERSON] не виконує зобовязання, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість в сумі 16602,24 гривень, з яких: 3498,27 грн. заборгованість за кредитом, 15335,47 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 24.11.2007 р. по 30.09.2014 р., а також відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 766,77 грн. - штраф (процентна складова). Дана заборгованість відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростована. Оскільки [PERSON] після винесення судового наказу, котрий не виконаний, надалі продовжує неналежним чином виконувати умови кредитного договору, який не розірваний, а відтак вимога банку про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом, заборгованості за кредитом та штрафів, на загальну суму 16602,24 грн., є правомірною, доведеною, а тому підлягає до задоволення. Водночас, ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення про порушення прав особи. Такий правовий аналіз зазначених норм та обставин відповідає викладеним у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р. у справі №6-116 цс13 висновкам, котра згідно положень 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів. Із наданої суду виписки по картковому рахунку [PERSON] встановлено, що останнє надходження коштів на погашення кредиту було здійснено 02.12.2008 р. на суму 200 грн., після чого надходження коштів припинилось. Дана обставина визнається сторонами, а тому згідно ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Оскільки з 02.12.2008 р. [PERSON] не вносила кошти на погашення кредитної заборгованості, і позивачу було відомо про порушення умов зобовязання, тобто порушення свого права відповідачем, тому перебіг позовної давності слід рахувати з 03.12.2008 р. В свою чергу, банк із вимогами до відповідача про повернення кредитної заборгованості звернувся 05.11.2014 р. (відтиск печатки на поштовому конверті). Враховуючи те, що позов предявлено 05.11.2014 р., а перебіг позовної давності розпочався з 03.12.2008 р., тому суд приходить до висновку, що він поданий з пропуском строку позовної давності. У п. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Будь-яких фактичних даних, які б свідчили про зупинення строку позовної давності чи про переривання перебігу строку позовної давності, суду не надано. Крім того, суд звертає увагу на те, що зазначений у п.9.12. Умов та правил надання банківських послуг строк дії договору не впливає на строк позовної давності, оскільки строк дії договору не є умовою про збільшення позовної давності, так як остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (ч.1 ст. 251, ст. 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу. Даним пунктом визначено термін дії кредитного договору, а не строк виконання зобовязання, що не є тотожними поняттями. Враховуючи, що представником відповідача подано заяву про застосування відповідно до п.4 ст. 267 ЦК України строку позовної давності, при цьому представник позивача не подавав заяви про поновлення строку позовної давності і доказів щодо поважності причин його пропуску, тому суд прийшов до висновку, що строк позовної давності пропущений, оскільки він не переривався та не зупинявся, а відтак у задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності позивачем.

Outcome: dismissed