Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач за первинним позовом ДВНЗ «Криворізький національний університет» звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. У подальшому вказаний позов було залишено без розгляду за заявою позивача (т.1, а.с.210, т.2, а.с.38-39). До залишення позову без розгляду, відповідач [PERSON] подав зустрічний позов (т.1, а.с.150-151), який прийнято до розгляду разом з первинним позовом складом суду, який здійснював судовий розгляд даної справи на той час. При цьому, прямо у зазначеному позові позивач просив розглядати його в порядку адміністративного судочинства. Після залишення первинного позову без розгляду, зустрічний позов [PERSON] залишився єдиним позовом, який розглядається у даному судовому провадженні. Визначаючи обсяг позовних вимог, що розглядаються в даному судовому засіданні, суд виходить з того, що в ході судового розгляду позивач (за зустрічним позовом), неодноразово змінював, уточнював та доповнював позовні вимоги шляхом подання нових позовних заяв, подавав неодноразові заяви про розгляд вказаних вимог у різних видах судочинства ( адміністративному та цивільному), тощо. Так, згідно позову від 20.08.2015 року позивач просив: 1.Визнати причину відрахування з ДВНЗ недостовірною. 2.Визнати наказ про відрахування незаконним на підставі того, що його аргументовано недостовірною причиною. 3.Зобов'язати відповідача скасувати наказ про відрахування, як незаконний. 4.Відмовити позивачу в його позові (первинному). 5.Судові витрати покласти на позивача (первинного). 6.За рахунок позивача (за первинним позовом) компенсувати йому понесені витрати на судочинство. 7.Розглядати позов в порядку КАС України. Згідно додаткового зустрічного позову від 23.06.2016 року позивач додав ще 11 пунктів позовних вимог в порядку КАС України (т.1, а.с.220-228). Згідно «Доповнення до зустрічного позову від 20.08.2015 року» (т.1, а.с.248-249), від 19.12.2016 року позивач доповнив зустрічний позов у первинній редакції (т.1, а.с.150-151) наступними вимогами: 8.Зобов'язати відповідача ДВНЗ «Криворізький державний педагогічний університет» видати наказ, яким поновити його в якості студента денної форми навчання. 9.Допустити рішення до негайного виконання в частині п.8 позовних вимог. Згідно заяви [PERSON] від 07.03.2017 року (т.2, а.с.3), просить поданий ним додатковий зустрічний позов від 23.06.2016 року (т.1, а.с.220-228) залишити у справі, а відомості, викладені у ньому, врахувати при винесенні рішення. Інші два подані позови розглядати в порядку ЦПК України. Ухвалою суду від 07.03.2017 року (т.2, а.с.5-6) вказану заяву задоволено. Зустрічні позови від 20.08.2015 року та 19.12.2016 року залишено в провадженні суду для розгляду. Додатковий зустрічний позов від 23.06.2016 року (т.1, а.с.220-228) залишено у справі у якості письмових пояснень. В подальшому, [PERSON] знову змінив свою позицію (т.2, а.с.49-52), знову просив розглядати його позовні вимоги в порядку КАС України з урахуванням додаткового зустрічного позову від 23.06.2016 року (т.1, а.с.220-228). В подальшому, після передачі справи іншому складу суду у зв'язку з завершенням строку повноважень минулого складу суду, [PERSON] знову змінив свою позицію (т.2, а.с.90-92), знову заявив про можливість розгляду його позовних заяв в порядку ЦПК України. Згідно ухвали суду від 15.01.2018 року, подальший розгляд справи визначено в порядку спрощеного позовного провадження (т.2, а.с.140). Згідно заяви [PERSON] від 19.02.2018 року (т.2, а.с.191), останній просив розглядати справу в порядку загального позовного провадження, з метою чого заявив доповнення до позову про відшкодування шкоди на суму 102 розміру прожиткового мінімуму (т.2, а.с.191, т.2 а.с.194-195). Ухвалами суду від 19.02.2018 року (т.2, а.с.192,196) у задоволенні заяви про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено, заявлений позов про відшкодування шкоди визнано зловживанням процесуальними правами та повернуто позивачу. Позивачем вказане рішення оскаржено до апеляційного суду. Справу апеляційним судом 04.04.2018 року витребувано з Дзержинського районного суду (т.3, а.с.35), на час розгляду апеляційної скарги провадження у справі зупинено (т.3, а.с.39). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року ухвалу суду про повернення позову змінено в частині мотивування підстав повернення (т.3, с.44-45), одночасно встановлено, що станом на 19.02.2018 року [PERSON] вже втратив право на збільшення або зменшення позовних вимог, зміну підстави або предмета позову у зв'язку з закінченням процесуальних строків на їх подання. 26.03.2018 року (безпосередньо перед направленням справи до апеляційного суду та зупинення провадження у ній) позивачем подано ще один позов зі зміненими та доповненими позовними вимогами (т.3, а.с.240-248). Рішення за даним позовом прийнято після повернення матеріалів справи з апеляційного суду та відновлення провадження. Ухвалою суду позов повернуто позивачу у зв'язку з закінченням процесуального строку для подання такої заяви, що встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року (т.3, а.с.44-45). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом позовні вимоги позивача за зустрічним позовом розглядаються в обсязі, встановленому ухвалою суду від 07.03.2017 року (т.2, а.с.5-6): зустрічні позови від 20.08.2015 року та 19.12.2016 року залишено в провадженні суду для розгляду. Додатковий зустрічний позов від 23.06.2016 року (т.1, а.с.220-228) залишено у справі у якості письмових пояснень. Усі інші подані у подальшому уточнені та доповнені позови визнано такими, що подані після закінчення процесуального строку для їх подання та повернуто позивачу. Судом, згідно ухвали від 15.01.2018 року, подальший розгляд справи визначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін (т.2, а.с.140, т.2, а.с.192). Судом в ході судового розгляду було забезпечено можливість учасникам процесу подавати будь-які докази, заявляти клопотання, здійснювати свої процесуальні права іншим чином. Позивачу за зустрічним позовом було забезпечено безоплатну правову допомогу. Крім того, позивачу за зустрічним позовом надавалися неодноразові роз'яснення з процесуальних питань, у т.ч. роз'яснення щодо неможливості зміни форми судочинства ( з цивільного на адміністративне, чи навпаки т.2, а.с.117-118, 122), тощо, здійснювалося сприяння у реалізації його процесуальних прав. Сторонами у справі надавалися письмові та усні пояснення, заяви по суті справи, відзиви та заперечення, подавалися документи та докази на підтвердження своїх вимог чи заперечень. В судові засідання неодноразово без поважних причин або без їх повідомлення не зявлялися позивач (за зустрічним позовом) чи його представник, що судом, відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, ч.3 ст.131 ЦПК України визнавалося неявкою без поважних причин. Крім того, позивач заборонив з'являтися представнику в судові засідання (т.3, а.с.76, 90). Вказане розцінюється судом як зловживання процесуальними правами та умисне затягування слухання справи. В судове засідання 10.07.2018 року позивач та його представник, будучи повідомлені належним чином, повторно не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, що було безпосередньо встановлено та перевірено судом при початку судового засідання. За таких обставин причини неявки позивача та його представника було визнано неповажними відповідно до вимог ч.3 ст.131 ЦПК України. Згідно вимог ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, відповідно до вимог п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України, у випадку такої неявки суду прямо приписано продовжувати розгляд справи за відсутності такого учасника справи. Аналогічно, відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка представника, якщо з'явився його довіритель, також не є перешкодою до розгляду справи, і суд зобов'язаний продовжити судовий розгляд. На підставі викладеного, судом було прийнято рішення про продовження слухання справи в судовому засіданні за відсутності позивача (за зустрічним позовом) та його представника. При цьому, після початку судового засідання та прийняття вказаного вище рішення, в залу суду з'явився позивач, без дозволу головуючого зайшов до зали суду та заявив клопотання про відкладення справи у зв'язку з відсутністю його представника. Судом вказане клопотання було відхилено, оскільки відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка представника, якщо з'явився його довіритель, не є перешкодою до розгляду справи. Крім того, судове засідання вже було розпочато і прийнято рішення про його початок без участі позивача та його представника. У подальшому, за клопотанням позивача, його було допущено до участі в судовому засіданні виключно для виступу зі вступним словом (поясненнями) з огляду на принципи верховенства права, зокрема права на доступ до правосуддя, тобто право постати перед судом для дачі пояснень. В ході виступу в судовому засіданні зі вступним словом (поясненнями) позивач (за зустрічним позовом) позов підтримав та показав (окрім іншого), що його відрахування з вищого навчального закладу здійснено незаконно, оскільки (окрім іншого), необхідно було отримувати дозвіл органу студентського самоврядування, а не його голови. Крім того, ДВНЗ не пояснив належним чином, у чому саме полягала недостовірність наданої ним інформації про навчання у іншому ДВНЗ. Крім того, він є членом профспілки, і, отже, повинна бути і згода профспілки на відрахування. Не було засідання органу студентського самоврядування, на якому було б обговорено питання його відрахування, тощо. Крім того, було надано згоду органу студентського самоврядування факультету, а не всього ДВНЗ. Надав інші пояснення по суті заявлених ним вимог. Просив позов задовольнити. При цьому, позивач, виступаючи тривалий час (понад годину), неодноразово повторював одні й ті самі аргументи, не надаючи фактично жодних нових пояснень у справі, у зв'язку з чим судом було обмежено час його виступу відповідно до ч.5 ст.402 ЦПК України, яку судом застосовано згідно з ч.9 ст.10 ЦПК України. Представник відповідача (за зустрічним позовом) в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, раніше зазначених ним у поясненнях, запереченнях та заявах по суті справи. Просив у позові відмовити. Відповідно ч.8 ст.279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а також заслухано усні пояснення\~учасників справи. Оцінюючи вказані докази у їх сукупності, зважаючи на їх кількість, суд при винесенні рішення приймає їх до уваги та оцінює у повному обсязі, водночас зазначаючи, що при викладенні тексту судового рішення керується, зокрема, Постановою Верховного Суду у справі № 127/3429/16-ц ВС від 26.06.2018 року, у якій, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, вказано, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. У зв'язку з викладеним судом надається детальне обґрунтування тільки основним доводам чи запереченням учасників процесу по суті спору. За результатами суд доходить до висновку про необхідність відмови у позові з наступних підстав: Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» (станом на момент відрахування позивача) керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень видає накази і розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками і структурними підрозділами вищого навчального закладу; відраховує та поновлює на навчання осіб, які навчаються у вищому навчальному закладі, за погодженням з органами студентського самоврядування. Таким чином, видаючи накази та вирішуючи питання про відрахування чи поновлення на навчання осіб, ректор державного вищого навчального закладу здійснює надані йому відповідно до норм вищевказаного закону владні управлінські функції, а відтак, є субєктом владних повноважень у розумінні п.7 ч. 1 ст. 3 КАС України. Як вбачається зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви, між сторонами даної справи виникли правовідносини з приводу оскарження рішення суб'єкта, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності. Отже, даний позов не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства. Вказане неодноразово розяснювалося позивачу (за зустрічним позовом). Крім того, він сам, подаючи зустрічний позов та доповнення до нього прямо зазначав про розгляд даної справи в порядку КАС України, наполягаючи на їх обєднанні в одне провадження з первинним позовом, що розглядався в порядку ЦПК України. Водночас, сам позивач у справі неодноразово подавав численні заяви, що протирічать одна одній по суті, вимагаючи розгляду справи то в порядку ЦПК України (як і було відкрито провадження за первинним позовом), то в порядку КАС України ( див., зокрема т.1, а.с.220-228, т.2, а.с.90-92 та ін.). При цьому, ухвалою попереднього складу суду від 07.03.2017 року (т.2, а.с.5-6) на підставі заяви самого позивача від 07.03.2017 року (т.2, а.с.3), його позови прийнято до розгляду в порядку цивільного судочинства. Однак, позивачем в ході розгляду справи неодноразово, повторно, заявлялися усні та письмові заяви про зміну судом виду судочинства з цивільного на адміністративне. роз'яснення про неможливість зміни виду судочинства ігнорувалися. Водночас, ним же неодноразово заявлялися і подавалися заяви про розгляд даної справи в порядку ЦПК України. За таких обставин, враховуючи, що вид судочинства, визначений первинним позовом, додатково визначений ухвалою попереднього складу суду від 07.03.2017 року (т.2, а.с.5-6) на підставі заяви самого позивача від 07.03.2017 року (т.2, а.с.3), суд, хоча і доходить до висновку що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, вважає неможливим вийти за межі вищевказаного судового рішення, що набрало законної сили та преюдиційно визначило вид судочинства, у зв'язку з чим вважає неможливим застосувати наслідки п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України та закрити справу, а вважає за необхідне винести рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне: Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» (станом на момент відрахування позивача) керівник вищого навчального закладу в межах наданих йому повноважень видає накази і розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками і структурними підрозділами вищого навчального закладу; відраховує та поновлює на навчання осіб, які навчаються у вищому навчальному закладі, за погодженням з органами студентського самоврядування. Додаткових вимог до вищевказаного погодження Законом не встановлено. Як видно, з матеріалів справи та, фактично, не оспорюється сторонами, відрахування здійснено за погодженням з органами студентського самоврядування шляхом підпису наказу про відрахування (зокрема) головою студради факультету (т.2, а.с.182). Посилання позивача на необхідність погодження наказу будь-яким іншим чином. або ж іншою особою, органом студентського самоврядування, проведення для цього будь-яких засідань, тощо законом не передбачені, а тому вищевказані міркування позивача з даного приводу судом до уваги не приймаються як безпідставні. Аналогічно, суд не приймає до уваги посилання позивача на необхідність погодження його відрахування з профспілковою організацією, оскільки така вимога в редакції Закону України «Про вищу освіту» в редакціїна момент відрахування позивача відсутня. Стосовно причини звільнення, суд виходить з наступного: Згідно п.1.4 Умов прийому до вищих навчальних закладів України у 2013 році (т.2, а.с. 160-170), громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних закладах на конкурсній основі, якщо певний освітній кваліфікаційний рівень здобувається вперше. Аналогічні положення зазначено у п.3.2, 3.3 правил прийому до ДВНЗ «Криворізький національний університет» у 2013 році (т.2. а.с.171-179). Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції на момент звільнення позивача), громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Таким чином, відповідно до прямих вимог наведених нормативних документів, підставою для безоплатного здобуття вищої освіти (окрім іншого) є обовязкова умова здобуття такого освітньо-кваліфікаційного рівня вперше. При цьому, зазначення у самому тексті Закону України «Про вищу освіту» дієслова «здобувати» у теперішньому продовжуваному часі, на переконання суду, вказує саме на процес здобуття такої освіти, який триває на даний проміжок часу, тобто вказує не на здобуття вищої освіти, яке вже відбулося, а на сам його триваючий процес здобуття, тобто - безпосередньо на процес першого навчання особи (студента) у тому чи іншому вищому навчальному закладі. Також суд вважає очевидним факт того, що визначення «перше» навчання є синонімом (у даному випадку) поняття «навчання вперше у одному (а не декількох) вищому навчальному закладі». Водночас, суд доходить до висновку, що позивачем вказану обовязкову умову було порушено. Так, згідно відповіді декана механіко-математичного факультету Харківського національного університету ім. В.М.Каразіна від 11.12.2013 (т.1. а.сс.165), [PERSON] був зарахований з 01.09.2013 року до складу студентів 1 курсу заочної форми за державним замовленням за напрямком підготовки інформатика строком на 4 роки. Водночас, він же був зарахований з 01.09.2013 року до складу студентів 1 курсу ДВНЗ «Криворізький національний університет» денної форми навчання за спеціалізацією «інформатика» за рахунок коштів державного бюджету (т.1, а.с.164). Таким чином, з 01.09.2013 року [PERSON] одночасно здобував вищу освіту безоплатно у двох вищих державних навчальних закладах, що суперечить ч.1 ст.4 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції на момент звільнення позивача), п.1.4 Умов прийому до вищих навчальних закладів України у 2013 році, п.3.2, 3.3 правил прийому до ДВНЗ «Криворізький національний університет» у 2013 році. Будь-які інші пояснення учасників процесу, документи та матеріали справи вищевказаного не спростовують, у зв'язку з чим судом до уваги не приймаються. На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що відрахування позивача з ДВНЗ «Криворізький національний університет» є обґрунтованим, у зв'язку з чим заявлений ним позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed