Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів з позовом про визнання протиправним наказу Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 02.07.2015р. № 55855 «Про приватизацію квартири № [ADDRESS]»; визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія та номер [NUMBER]), видане 02.07.2015 року на квартиру № [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; скасування державної реєстрації права приватної власності на жилу трикімнатну квартиру № [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON]; визнання за позивачем права приватної власності на жилу трикімнатну квартиру № [ADDRESS] та зобов'язання орган державної реєстрації зареєструвати за позивачем право приватної власності на спірну квартиру. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у 2002 році позивач отримала право власності на квартиру № [ADDRESS] в якій фактично не проживала, але квартиру утримувала. В травні 2014 року позивач дізнався, що на отриману квартиру був виданий ордер на ім'я [PERSON], який за рішенням суду намагався вселитись в цю квартиру. Стверджувала, що спірна квартира була незаконно приватизована та зареєстрована на ім'я неповнолітнього [PERSON], чим були порушені права позивача як законного власника спірної квартири. [PERSON] в інтересах свого неповнолітнього стна [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про виселення без надання іншого житла з спірної квартири позивача [PERSON], її чоловіка [PERSON] та її доньку [PERSON]. Посилався на те, що відповідачі незаконно проживають в належній його сину спірній квартирі і перешкоджають його вселенню туди, чим порушують право власності [PERSON] на житло. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, а зустрічний позов не визнала. Відповідач [PERSON], як законний представник свого неповнолітнього сина [PERSON] зустрічний позов підтримав, а позов [PERSON] не визнав і стверджував, що спірну квартиру він отримав законно. Представник Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (далі - Відповідач-2) позов [PERSON] не визнав і стверджував, що спірна квартира була надана [PERSON], а потім і приватизована його сином, у відповідності з діючим законодавством. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Вислухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити частково, а в задоволені зустрічного позову відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з виписок (т.1 а.с.48,51), протоколу (т.2 а.с.78) та пояснень позивача [PERSON], остання разом зі своїм чоловіком [PERSON] 27.04.1993 року стала засновником ТОВ «УНІСЕРВ», а потім була призначена директором. В грудні 2003 року ТОВ «УНІСЕРВ» уклало з АТ «Югозаптрансстрой» договір про дольову участь в будівництві житлового будинку № [ADDRESS], згідно умов якого замовник-підрядник продав, а ТОВ «УНІСЕРВ» купило одну квартиру в цьому будинку (т.1 а.с.10). Як вбачається з довідки, гарантійного листа, квитанції (т.1 а.с.12-14), квитанції (т.2 а.с.78) та пояснень позивача, в 1996 році ТОВ «УНІСЕРВ» сплатило на користь АТ «Югозаптрансстрой» передбачену договором вартість квартири і при завершенні будівництва будинку АТ «Югозаптрансстрой» по акту передало ТОВ «УНІСЕРВ» трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.15) і ця передача була зареєстрована в квартирному управлінні Київської міської державної адміністрації, що підтверджується штампом на вказаному акті. Оскільки в 1996 році діючим законодавством не передбачалось видача ордеру на вселення у квартиру яка була збудована за рахунок дольщика, то позивач зі своєю сім'єю вселилась в спірну квартиру на підставі акту прийому-передачі, що підтверджується листом начальника ЖЕД-201 (т.1 а.с.20). В подальшому ТОВ «УНІСЕРВ» на загальних зборах в грудні 1998 року прийняло рішення про передачу [PERSON] в приватну власність спірну квартиру, що підтверджується протоколом (т.1 а.с.242). У 2002 році на спірну квартиру № 72 позивачу [PERSON] був виданий технічний паспорт який є додатком до свідоцтва про право власності на житло (т.1 а.с.17-19). Згідно розпорядження Відповідача-2 від 03.03.2004 року № 154 житловий будинок [ADDRESS] був прийнятий у комунальну власність територіальної громади Дарницького району м. Києва та переданий на баланс комунальному підприємству «Управління житловим господарством Дарницького району м. Києва» (т.1 а.с.105-106). Як вбачається з рахунків (т. 1 а.с.158-204) та пояснень позивача, остання уклала договір про надання житлово-комунальних послуг і з 2002 року сплачувала надані послуги. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт проживання в спірній квартирі [PERSON] зі своєю сім'єю з 1998 року. В березні 2014 року сталося залиття спірної квартири, а в травні 2014 року позивачка виявила, що з квартири зникло свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Як вбачається з листа (т. 1 а.с.120), на ім'я голови Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в жовтні 2013 року надійшла інформація, що в спірній квартирі яка передана ТОВ «УНІСЕРВ» ніхто не зареєстрований, але житлово-комунальні послуги оплачуються, хоча також існує і заборгованість. 13 березня 2014р. начальник державної фінансової інспекції в м. Києві направляє підготовлений відповідачем [PERSON] лист (т.1 ст. 117) на ім'я в.о. голови Дарницькох районної в м. Києві державної адміністрації в якому просить включити до числа службових спірну квартиру. Незважаючи те, що Відповідачем-2 був прийнятий у комунальну власність будинок [ADDRESS] з двома службовими квартирами № 56 і № 58 (т. 1 а.с. 122), а спірна квартира була виділена і утримувалась ТОВ «УНІСЕРВ», Дарницькою районною в м. Києві державною адміністрацією 02.04.2014р. видається розпорядження № 176 про включення до числа службової житлової площі спірної квартири № 72. Відповідно до п. 4 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (затвердженого Постановою РМ УРСР № 37 від 04.02.1988 р.), до числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Враховуючи те, що спірна квартира на день видачі розпорядження не була вільною, а знаходилась у володінні та користуванні позивача, то вказане розпорядження не може вважатись законним, оскільки згідно ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В подальшому на спірну квартиру 16.05.2014р. [PERSON] отримує ордер № [NUMBER] на вселення своєї родини, яка складається з дружити [PERSON], батька [PERSON] і двох синів [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с.129), а 17.05.2014р. всі члени родини були зареєстровані в спірній квартирі. Не заселяючись в квартиру № 72, [PERSON] 11.06.2014р. ініціює звернення Державної фінансової інспекції м. Києва до Державної фінансової інспекції України з питанням про можливість виключення спірної квартири із складу службових, а голова фінансової інспекції України своїм листом від 25.06.2014р. погоджує таке питання (т. 1 а.с. 143) з посиланням на Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними. Відповідно до п. 1.6. зазначеного Положення жиле приміщення виключається зі складу службових, якщо відпала потреба в такому його користуванні. При цьому виключення жилих приміщень зі складу службових проводиться за рішенням виконавчого комітету відповідної районної в місті ради на підставі клопотання Держфінінспекції, її територіального органу не раніше, ніж через 5 років після надання працівникові Держфінінспекцією цього рішення. В окремих випадках виключення жилого приміщення зі складу службових можливе з дозволу Голови Держфінінспекції без дотримання зазначеної вимоги. Враховуючи наданий дозвіл, Відповідач-2 своїм розпорядженням № 405 від 14.07.2014р. виключив спірну квартиру з числа службової житлової площі. В той же період [PERSON] намагався вселитись в спірну квартиру, але робітники ЖЕД-201 не мали ключів від цієї квартири, оскільки там проживають інші мешканці. В зв'язку з чим [PERSON] звернувся до суду який своїм рішенням від 24.06.2014р. вселив останнього в спірну квартиру, в якій фактично проживає сім'я позивачки [PERSON] (т. 1 а.с.96-98). Намагаючись узаконити своє право на спірну квартиру, [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] звернулись до Відповідача-2 з заявою про приватизацію спірної квартири на ім'я неповнолітнього сина [PERSON], оскільки заявники вже використали своє право на безкоштовну приватизацію житла (т. 1 а.с. 146-149). 02 липня 2015р. Управління житлово-комунального господарства своїм наказом № 55855 задовольнило прохання [PERSON] і передало спірну квартиру у приватну власність [PERSON] і в цей же день було видано на його ім'я свідоцтво про право власності на квартиру № 72, що підтверджується заявами, довідкою, свідоцтвом , наказом (т. 1 а.с. 144,154,155) та поясненнями відповідача [PERSON] Оскільки оспорюваний наказ (т. 2 а.с. 1) визнається судом неправомірним, то і подальшу видачу свідоцтва про приватизацію спірної квартири суд вважає назаконною, а тому свідоцтво про право власності видане 02.07.2015р. на ім'я [PERSON] слід визнати недійсним та, відповідно, скасувати державну реєстрацію права приватної власності на спірну квартиру за [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що в 1996 році ТОВ «УНІСЕРВ» на підставі договору отримало спірну квартиру у власність, а в 1998 році передало цю квартиру у власність [PERSON] Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, а позивач навела належні докази тому, що вона, як власник, уклала з житлово-комунальним підприємством договір, за яким весь час до 2014р. оплачувала житлово-комунальні послуги. Такий договір повинен був укладений тільки з власником квартири, а місце реєстрації власника не повинно бути саме в цій квартирі, оскільки згідно ч. 3 ст. 325 ЦК України кількість квартир, яке може бути у власності фізичної особи не є обмеженим. Крім того, у 2002р. на спірну квартиру був виготовлений технічний паспорт (т. 1 а.с. 17-19) в якому вказано, що власник цієї квартири є [PERSON] і технічний паспорт виданий саме на підставі існуючого свідоцтва про право власності на житло. Таким чином, суд вважає, що позивач правомірно набула право власності на спірну квартиру якою володіла, користувалась і розпоряджалась до 2014р., коли позивач втратила документ у вигляді свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на спірну квартиру на підставі ст. 392 ЦК України. Разом з тим, суд вважає передчасними вимоги позивача в частині зобов'язання органу державної реєстрації зареєструвати за [PERSON] право власності на спірну квартиру, оскільки спору про це не виникло, а реєстрація права власності здійснюється в порядку виконання рішення суду. Що стосується зустрічних вимог про виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то ці вимоги суд вважає безпідставними, оскільки судом визнано недійсним свідоцтво про право власності [PERSON] на спірну квартиру, а отже не підлягає і захисту право власності останнього, яке припиняється судом в установленому законом порядку. Вирішуючи позов таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів в рівних частинах понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 7551,60 грн. (т.1 а.с.1-5). На підставі викладеного та

Outcome: partial