Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання договору дарування недійсним, який був укладений 02.06.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1506. Свої вимоги мотивує тим, що даний договір між позивачем та відповідачем було укладено, лише з метою уникнення відповідальності за непогашення заборгованості по кредитному договору з ПАТ «АК Промінвестбанк». Крім того, позивач позовні вимоги мотивує тим, що оспорюваний договір дарування приміщення магазину, розташованого в м.Виноградів по вул. Станційна 14/1, укладений з порушенням вимог ст. 203 Цивільного кодексу України , оскільки на момент вчинення правочину жодна із сторін не мала наміру на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому дарувальником та обдарованим не було виконано жодних із умов договору, а саме: дарувальником реально не передано приміщення вказаного магазину та документи до нього, з моменту укладення договору дарування тобто з 02.06.2014 року по сьогоднішній день даний об'єкт перебував завжди у користуванні дарувальника-позивача [PERSON] Просить позов задовольнити. Позивач [PERSON], в судове засідання не з»явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого позову підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідачка [PERSON], в судове засідання не з»явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги заявленого до неї позову визнає повністю та не заперечує проти його задоволення. Дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом, і тому суд в кожній справі повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 02.06.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1506. Вказаний договір між сторонами було укладено, лише з метою уникнення відповідальності за непогашення заборгованості по кредитному договору з ПАТ «АК Промінвестбанк». Оспорюваний договір дарування приміщення магазину, розташованого в м.Виноградів по вул. Станційна 14/1, укладений з порушенням вимог ст. 203 Цивільного кодексу України , оскільки на момент вчинення правочину жодна із сторін не мала наміру на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому дарувальником та обдарованим не було виконано жодних із умов договору, а саме: дарувальником реально не передано приміщення вказаного магазину та документи до нього, з моменту укладення договору дарування тобто з 02.06.2014 року по сьогоднішній день даний об'єкт перебував завжди у користуванні дарувальника-позивача [PERSON] Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним відповідно до статей 229 - 233 ЦК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивачем представлено суду достатньо доказів у підтвердження своїх вимог, а тому позов [PERSON] підставний і такий, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved