Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 25.11.2012р. він уклав з [PERSON] договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у розмірі 14 000грн., з умовою їх повернення до 01.12.2013р., про що боржник власноручно написав відповідну розписку. Перед строком повернення боргу, тобто до 01.12.2013р., він неодноразово нагадував відповідачеві про борг, на що той відповідав, що обов'язково поверне позичені кошти. Однак, в домовлений і обіцяний строк, відповідач боргу не повернув, що і спонукало позивача на звернення до суду. Позивач в судовому засіданні наполягав на своїх вимогах, пояснюючи суду, що на пропозицію відповідача повертати борг частинами він не згоден, а бажає повернення боргу повною сумою. Відповідач в судовому засіданні позов повністю визнав, пояснивши суду, що причиною неповернення боргу була втрата ним роботи, однак в поточний час він роботу має, а тому зможе погашати борг частинами по 2 000грн. щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі наданні, та проаналізувавши правові норми, якими регулюються вказані правовідносини, суд прийшов до висновку про повне задоволення позову, виходячи із наступного: із власноручно складеної відповідачем розписки від 29.11.2012р. вбачається, що останній отримав у позивача позику в сумі 14 000,00грн. та зобов'язався повернути отримані кошти до 01.12.2013р., однак, як стверджують сторони, цього не зробив; /ар.сп. 5, 11, 21 / згідно банківських квитанцій від 16.01.2014р. та від 30.01.2014р., позивач поніс витрати по сплаті судового збору, разом з банківськими послугами, в сумі 254,40грн., які просив стягнути з відповідача; /ар.сп. 1-1а / ч.1, п.5 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі; ст.526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; ст.1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, позов підлягає задоволенню, як доведений наданими доказами та визнаний стороною відповідача. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved