Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в сумі 15809,58 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 04.07.2012 року між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір , згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії картки . Відповідно до умов укладеного договору відповідач повинен забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату відсотків відповідно до умов договору щомісячним платежем в розмірі 7 % від заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банк, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення діючого законодавства та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав в повні мірі, у зв'язку з чим банк має право вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 19.03.2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 15809,58 грн., яка складається з : 299,51 грн. - заборгованості за кредитом; 11081,04 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 3200 грн. - заборгованості за пенею та комісією ; 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 729,03 грн.- штраф(процентна складова) . Саме цю суму позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю, просить справу розглянути у його відсутності та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилася подала суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає, просить застосувати строк позовної давності, в зв'язку з тим, що закінчився строк позовної давності та справу розглянути у її відсутності. Дослідивши докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 04.07.2012 року між банком і відповідачем по справі був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві . Пунктами 2.1.1.2.3,2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено , що позичальник дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту , встановленого банком (а.с.23). Відповідно до ст.. 634 ч.1 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно умов кредитного договору позивач взяла на себе зобов'язання сплачувати відсотки за користування кредитом та проводити погашення кредиту щомісячним платежем в розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, що відповідає правовій позиції визначеній в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року № 6-14 цс 14 яка, відповідно до ст..360-7 ЦПК України , є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Як вбачається з довідки виданої ПАТ КБ «Приватбанк» між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір №б/н від 04.07.2012 , за яким було надано кредитну карту [NUMBER] , дата старту 24.02.2014, термін дії 09.2016 , то у банку саме з цієї дати виникло право звернутися до суду з вимогою про повернення кредиту, а тому «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Виходячи з вищенаведеного вимога відповідача про закриття провадження у справі в зв'язку з закінченням строку позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбаченим договором більш ніж на 30 днів , позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості (а.с.26) Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема , неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст.611 ЦК України). Відповідно до п.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання. Враховуючи, що норма, яка встановлює таке положення , не є диспозитивною , тобто сторони не в змозі змінити її положення та встановити у договорі штраф у вигляді твердої суми або в кратному відношенні до суми зобов'язання суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення фіксованої частини штрафу в сумі 500 грн. не підлягає задоволенню. Пунктом 2.1.1.12.6. умов та правил надання банковських послуг передбачено, що позичальник сплачує банку пеню яка розраховується як: пеня = ( базова процентна ставка по договору /30 нараховується за кожний день прос рочки кредиту ) + 50 грн., ( одноразова) (а.с.28) Пунктом 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою. Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, комісія за надання та обслуговування кредиту - це плата за послуги банку. Позивач не надав розрахунків заборгованості за комісією, лише розрахунок заборгованості за пенею та комісією , а тому сума 3200 грн., яку позивач просить стягнути як пеню і комісію, являється тільки пенею. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Такого виду цивільно-правової відповідальності як комісія законодавством не передбачене. Відповідно до статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції Україниніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності та передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК Україништраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції Українищодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. В даному випадку саме пеня, як різновид неустойки, є спеціальним видом забезпечення виконання грошового зобов'язання і за текстом кредитного договору пеня визначається , як перший із способів забезпечення зобов'язання позичальника перед банком в порівнянні із штрафом і підлягає стягненню, що відповідає правові позиції викладені у постанові Верховного суду України №6-2003цс15. Відповідно до ст. 258 ч. 2 п 1 ЦК України, відносно неустойки у вигляді пені та штрафу встановлений скорочений строк позовної давності в один рік. Норма ст. 266 ЦК встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог (стягнення неустойки та інші), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом строку позовної давності щодо основної вимоги. Таким чином, право на стягнення неустойки (штрафу, пені) припиняється разом з вимогою, якою забезпечене таке стягнення. Виходячи із згаданої вище норми, з урахуванням норми п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК, неустойка (штраф, пеня) підлягає стягненню у межах трирічного строку позовної давності за період фактичного невиконання зобов'язання, але не більше ніж за один рік, що також відповідає правовим позиціям висловлених ВСУ у справі № 6-100цс14. Виходячи з наведенного, з урахуванням розрахунку заборгованості за договором № б/н від 04.07.2012, задоволенню підляє пеня за один рік в сумі 1200 гривень Згідно умов кредитного договору позивач взяла на себе зобов'язання сплачувати відсотки за користування кредитом та проводити погашення кредиту . Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав в повні мірі. Відповідно до ст. ст. 1050, 1054 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника вимагати повернення всієї суми кредиту. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами ст. 536 ЦК України. Аналізуючи наведені докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку підлягають частково задоволенню та стягненню підлягає заборгованість станом на 19.03.2017 в сумі 12580,55 грн , яка складається з : 299,51 грн. - заборгованості за кредитом; 11081,04 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 1200 грн. - заборгованості за пенею . На підставі наведеного та

Outcome: partial