Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Позивач, в особі свого представника - [PERSON] у березні 2017 року звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до вимог якого просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 1239962,50 грн., 3% річних - 69343,66 грн., а також інфляційні втрати в сумі 246752,53 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 31.10.2014 відповідач отримав у нього в борг грошові кошти в сумі 46250 дол.США, та на підтвердження чого власноручно написав розписку, в якій зазначив, що зобов'язується повернути вказану суму у строк до 01.05.2015. Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув позивачу кошти, [PERSON] змушений звертатись до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] від 20.03.2017 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2018, у зв'язку із звільненням судді [PERSON], справу було передано на розгляд новому складу суду - головуючому Зотько Т.А. Ухвалою суду від 22.02.2018 по вищевказаній справі було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представники - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі, та просили суд відмовити у його задоволенні. Зазначили, що не вважають складену відповідачем розписку від 31.10.2014 договором позики, та вказали на те, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат суперечить нормам чинного законодавства. Крім того пояснили, що за декілька років до складання вказаної розписки [PERSON] запропонував [PERSON] передати кошти на розвиток бізнесу останнього, з наміром негласно стати співзасновником даного бізнесу, на що [PERSON] погодився, так як це виявилося для його бізнесу вигідно. Через деякий час позивач звернувся до відповідача з проханням, з метою попередження, написати розписку, що наявна в матеріалах справи. Оскільки відповідач не бачив в майбутньому для себе негативних наслідків, довіряючи позивачу, з яким мав дружні відносини, погодився на пропозицію скласти таку розписку, однак при цьому будь-яких коштів саме у борг він не отримував від позивача, а за таких обставин позовні вимоги є безпідставними. Заслухавши вступне слово учасників справи, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, заяву свідка, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.10.2014 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 46250 дол.США, та які зобов'язався повернути до 01.05.2015, що підтверджується письмовою розпискою, складеною відповідачем (а.с.67, до справи долучений її оригінал). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається з особисто складеної відповідачем [PERSON] розписки про отримання грошових коштів, він зобов'язався їх повернути протягом шестимісячного строку, тобто до у строк до 01.05.2015, але до цього часу гроші не повернув. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, складена [PERSON] розписка про отримання грошових коштів із зобов'язанням про їх повернення є підтвердженням укладення між сторонами договору позики. Будь яких належних доказів у спростування зазначеного стороною відповідача суду не надано. А тому, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Також є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 відсотків річних, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Аналогічні правові позиції висвітлені в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року в справі №6-49цс12, а також від 24.10.2011 року в справі №6-38цс11. З огляду на викладене, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача 3% річних від суми простроченої заборгованості за договором позики на час подачі позову у розмірі 69343,66 грн. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Частиною 1 ст. 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в частині заявлених вимог про стягнення суми інфляції, нарахованої на суму боргу в доларовому еквіваленті, слід відмовити, оскільки за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 46250 дол.США, який просив стягнути в національній валюті (за курсом НБУ станом на день подачі позову) в розмірі 1239962,50 грн., оскільки це є його правом і яким він скористався. Однак, предметом грошового зобов'язання за вказаним договором позики є грошові кошти в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial