Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача- Гранківської [PERSON], за участі третіх осіб- приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], Організації торговельно-виробничих процесів «ЯрМарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про визнання недійсним договору дарування 23% частки у статутному фонді Організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, укладений 14 грудня 2012 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №12188, як такий, що був укладений внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення. В обґрунтуванні позовних вимог покликається на те, що з часу заснування ОТВП «Ярмарх» у формі ТОВ (надалі-Товариство) і до 2003 року він був власником частки у статутному фонді Товариства у розмірі 50 (пятдесяти) %. По смерті матері позивача, [PERSON], у 2003 році внаслідок спадкування по померлій частини належного їй майна розмір частки позивача у статутному фонді Товариства збільшився до 74,25 (сімдесят чотири цілих двадцять пять сотих) %. позивач з дня реєстрації Товариства працював на посаді бухгалтера першої категорії, 10.01.1997 був переведений на посаду заступника директора Товариства, 10.09.2003 року був призначений на посаду в.о. директора Товариства, а з 31.03.2005 року і по 20.10.2015 року перебував на посаді директора Товариства. Увесь цей час з дати заснування Товариства та позивач брав участь в діяльності Товариства, цікавився станом справ на Товаристві, а з 10.09.2003 року та по 20.10.2015 року фактичо здійснював керівництво Товариством, визначав основні напрямки його діяльності, забезпечував прибутковість діяльності Товариства, забезпечував ведення звітності та сплату обовязкових платежів до бюджету згідно вимог чинного законодавства, сприяв створенню нових робочих місць. 14.12.2012 року між ним та Відповідачем - [PERSON] - було укладено договір дарування 23% частки у статутному фонді Організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, за яким позивач передав [PERSON], яка є його донькою, право отримувати дохід від діяльності ОТВП «Ярмарх» у формі ТОВ (дивіденди) у розмірі 23 % від загального прибутку Товариства. Після укладення договору він залишився надалі директором Товариства, фактично одноосібно здійснював керівництво ОТВП «Ярмарх» у формі ТОВ, надалі вирішував будь-які питання діяльності Товариства, жодних загальних зборів учасників після укладення договору дарування та внесення в звязку з цим змін до Статуту Товариства та до 20.10.2015 року, коли його було звільнено з посади Директора Товариства не проводилось. Просив суд визнати договір дарування 23 % статутного фонду ОТВП «Ярмарх» у формі ТОВ на користь [PERSON] від 14.12.2012 року недійсним як такого, що був укладений внаслідок помилки, оскільки при його укладенні він помилявся щодо природи правочину та таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність після укладення договору дарування, а саме частки в статутному фонді Товариства. В підтвердженні своєї позиції про факт наявності помилки в діях позивача при укладенні договору дарування посилався на той факт, що мав на меті передати Відповідачу право на отримання частини доходу від діяльності Товариства, а не право управляти справами Товариства, розпоряджатися його майном та претендувати на частку майна при виході із Товариства. Позивач стверджував, що сприяв вчиненню ним помилки той факт, що як до укладення договору дарування так і після його укладення до 20.10.2015 року він одноосібно здійснював все управління господарською діяльністю Товариства і усвідомив факт помилки у своїх діях при укладенні договору дарування, факт істотного зменшення власної можливості впливати на усі без винятку напрями діяльності Товариства, що відбулось внаслідок укладення договору дарування, лише після того як іншими учасниками Товариства його було звільнено з посади Директора і повністю усунено від керування справами Товариства. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві. Просили поновити позивачу строк позовної давності на звернення до суду та задовольнити позов. Відповідач та його представник проти позову заперечили, зазначили, що позивач добровільно вчинив оспорюваний правочин, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №12188, в звязку з чим 14.12.2012 року відбулися загальні збори учасників ОТВП «Ярмарх», на яких був присутній позивач, де прийнято зміни до Статуту Товариства в частині зміни часток в статутному фонді на підставі договору дарування від 14.12.2012 року. Наголошували, що при посвідченні оспорюваного договору дарування нотаріус розяснював зміст статей 334,655,656,658-660,663-665,669,695 ЦК України, просили застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні позову. Також Відповідач та його представник звертали увагу суду на те, що договір дарування позивачем був укладений не внаслідок помилки, а внаслідок власного недбальства та незнання закону, а також на той факт, що не існувало помилки позивача на момент укладення договору дарування. За клопотанням відповідача та його представника до справи за ухвалою суду було залучено третіх осіб без самостійних вимог на предмет позову: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ. Третя особа приватний нотаріус [PERSON], у судове засідання не зявилася та не забезпечила явку свого уповноваженого представника, подала свої письмові пояснення по справі та просила у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Третя особа ОТВП «Ярмарх» у формі ТзОВ, явку свого уповноваженого представника не забезпечила, було подані письмові пояснення по справі, згідно яких третя особа просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників та відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 20 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом 14.12.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 23% частки у статутному фонді Організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №12188. Відповідно до п. 1. Договору позивач передає в дар, а відповідач приймає в дар належну йому частку в розмірі: 23% (двадцять три відсотки) в статутному капіталі Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідно до п. 4. Договору з моменту укладення Дарувальник втрачає усі права та обовязки щодо Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності\~правочину\~є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні\~майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила\~правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин\~або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п.19 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно правової позиції, що викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 21.10.2015 року № 6-202цс15 виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування суду необхідно встановити відсутність фактичної передачі спірного майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Отже, з вищенаведеного вбачається, що угоди, укладені під впливом помилки, є такими, що укладені з пороком волі. Порок волі в даній угоді характеризується тим, що він не є умисним, і виникає не в силу зовнішнього впливу чи впливу певних осіб, а виникає внаслідок помилок самої особи. Воля субєкта при укладенні угоди відповідає його волевиявленню, проте формування такої волі відбувається внаслідок неправильного уявлення про обставини, які мають істотне значення для сторони, що укладає угоду. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що на початку грудня 2012 року заходив у ресторан за місцезнаходженням Товариства з метою замовити оренду частини залу для святкування власних іменин, зустрів у закладі позивачі і мав розмову з ним. Позивача знає давно та перебуває у дружніх стосунках. В ході розмови позивач повідомив йому про своє бажання передати право на отримання частини доходу Товариства доньці, а саме подарувати їй право на отримання дивідендів. На запитання свідка чи позивач відходить від справ керування фірмою і передає доньці у власність частину бізнесу, той відповів заперечно і ще раз повідомив, що має на меті передати виключно право на отримання частини доходу, інший стан справ залиться незмінним. Свідок [PERSON] повідомив, що на початку грудня 2012 року зустрів в ресторані ОТПВ «Ярмарх» позивача, з яким давно товаришує, останній був якийсь задумливий та невеселий. На питання, що трапилось, відповів, що бажає подарувати доньці право на отримання дивідендів. Оскільки свідок досить часто свтякував свої урочистості в даному закладі, він запитав чи це означає, що донька буде скоро там усім керувати, позивач відповів запереченням, і повідомив, що і далі одноосібно буде керувати усіма справами Товариства, а донька буде просто отримувати подаровані їй дивіденди. Жодних інших змін в роботі ресторану чи в діяльності Товариства запевнив, що не буде. З наведеного випливає, що позивач був переконаний, що укладаючи договір дарування він не зменшить обсяг своїх прав щодо управління Товариством на 23 %, тобто помилився щодо обставин та суті укладеного правочину, що не відповідає його внутрішній волі, а відтак, в силу ст. ст.203, 215 ЦК України такий правочин слід визнати недійсним. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідача слід стягнути на користь позивача 551,21 грн. судового збору, сплаченого позивачем.

Outcome: approved