Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою в сумі 154 998 грн. 51 коп. та судових витрат. До початку розгляду справи по суті позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача 148 077 грн. боргу за договором позики та 3 000 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 червня 2009 року відповідач отримала від нього грошові кошти в розмірі 4 758 Євро, що підтверджується доданою до заяви розпискою позичальника. Згідно розписки [PERSON] зобовязалась грошові кошти повернути, однак даного обовязку не виконала. У звязку із невиконанням грошового зобовязання позивач просить стягнути із [PERSON] 130 464 грн. 36 коп. основного боргу, 17 612 грн. 64 коп. - 3% річних та 3 000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується конвертами, які повернулись за закінченням терміну зберігання. Причину неявки суду не повідомила. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 01 червня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 01 червня 2009 року, за якою відповідач отримала від позивача 51 386 грн. 40 коп., що еквівалентно 4 758 Євро. Відповідно до розписки відповідач зобовязалась повернути борг. Проте свої зобовязання вчасно не виконала, грошові кошти не повернула. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Уточнюючи вимоги позову позивач просив суд стягнути заборгованість станом на 29.01.2016 року. Офіційний курс гривні до Євро, станом на 29.01.2016 року, встановлений на рівні 27 грн. 42 коп. за одне Євро. Таким чином, станом на цю дату сума основного боргу становить 130 464 грн. 36 коп. (4 758 Євро * 27,42). Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За неналежне виконання умов договору позики позивач просить про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми 4 758 Євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 29.01.2016 року еквівалентно 130 464 грн. 36 коп. Однак, суд вважає, що сума інфляційних втрат не підлягає стягненню з відповідача, оскільки індекс інфляції це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті гривні. Норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначено у гривні. Проте позивач на зазначену норму уваги не звернув і нарахував індекс інфляції на суму заборгованості, яка згідно договору позики отримана відповідачем у валюті. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стаття 79 ЦПК України вказує на те, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати, які складають 3000 грн. витрат на правову допомогу та 1 304 грн. витрат по оплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: partial