Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач в серпні 2018 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON]. [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область, смт.Новгородське м.Торецька (попередня назва міста - Дзержинськ), вул.Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська), буд. 7. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку № 7, що знаходиться по вул.Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська) в смт. Новгородське м.Торецька (попередня назва міста - Дзержинськ) Донецької області. Крім неї, за вказаною адресою також зареєстровані попередній власник житлового будинку, відповідач [PERSON] [INFO] та його дружина [PERSON], [INFO]. Проте, з червня 2014 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] в її житловому будинку не проживають, оскільки вони виїхали до Російської Федерації. У звязку з цим їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню житлового будинку, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її будинку, тощо. Вважає, що відповідачів [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, смт. Новгородське м. Торецька (попередня назва міста - Дзержинськ), вул.Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська), буд. 7. Позивач в судове засідання не зявилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не зявилися, надавши письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги визнають, проти їх задоволення не заперечують. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії паспорту громадянина України (а.с. 7-10), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народився 19 січня 1987 року, який зареєстрований за адресою: [INFO] (попередня назва міста - Дзержинськ), вул.Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська), буд. 7. Згідно копії паспорту громадянина України (а.с. 12-15), оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народилася 9 листопада 1987 року, яка зареєстрована за адресою: [INFO] (попередня назва міста - Дзержинськ), вул.Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська), буд. 7. Як встановлено судом відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] між собою перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29.08.2009 року Новгородською селищною радою м. Дзержинська Донецької області (а.с. 15). Згідно договору купівлі продажу від 25.04.2018 року позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 7, що розташований по вул. Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська) в смт.Новгородське м. Торецька (попередня назва міста - Дзержинськ) Донецької області. Згідно довідки про склад сімї № 724 від 29.06.2018 (а.с. 17) відповідачі по справі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [INFO] (попередня назва міста - Дзержинськ), вул. Армійська (попередня назва вулиці Червоноармійська (Красноармійська), буд. № 7, тобто за адресою позивача по справі. З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16. Судом зясовано той факт, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], які не мають родинних звязків з позивачем, понад 3 роки за місцем реєстрації не проживають. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню житлового будинку, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету № 1 від 10.02.2018 (а.с. 18). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідачі [PERSON], який є колишнім власником зазначеного вище житлового будинку та його дружина [PERSON] з червня 2014 року, тобто понад три роки, без поважних причин відсутні за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], будучи власником житлового будинку, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не є членами її сімї та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з нею спільне господарство. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: approved