Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області про визнання права на спадщину. В обґрунтування своїх позовних вимог він вказав, що [INFO] помер його батько - [PERSON], який по день смерті проживав в [ADDRESS]. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,38 га, що знаходиться на території Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області. Відповідно до заповіту, посвідченого 26 вересня 2002 року секретарем виконкому Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, за реєстром №157 покійний батько заповів йому земельну частку (пай), яка становить 3,55 умовних кадастрових одиниць і знаходиться в СГВК ««Промінь»»с. Поличи нці Козятинського райоу . Крім нього, спадкоємцем за заповітом є його сестра - [PERSON], якій батько заповів інше своє майно - будинок та присадибну ділянку, які знаходяться в [ADDRESS]. У передбачений законом шестимісячний строк він прийняв спадщину після смерті батька, оскільки на момент смерті проживав разом з ним. В даний час він має намір оформити свої спадкові права , але не може цього зробити , оскільки змінився об'єкт спадкування. 26 березня 2003 року на ім'я померлого батька був виданий Державний акт на право приватної власності на землю, на земельну ділянку площею 3,38 га, яка розташована на території Поличинецької сільської ради, Козятинського району Вінницької області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадкодавець на день складання заповіту володів правом на земельну частку (пай), яка не була виділена в натурі. Згідно розпорядження Козятинської районної державної адміністрації від 11.03.2003 року №74 померлому батькові виділено земельну ділянку у натурі та видано державний акт на право приватної власності на землю, площею 3,38 га. В подальшому, після отримання державного акту на земельну ділянку померлий батько заповіт не змінював. Метою складання батьком заповіту на випадок своєї смерті є розпорядження своєю земельною ділянкою, яка на час складання заповіту належала йому на підставі сертифіката. Видача державного акту на право власності на земельну ділянку не порушило та не змінило волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своєю земельною ділянкою, а лише змінило правовий статус земельної ділянки. Тобто, земельна ділянка була виділена в натурі та належним чином було оформлено право власності на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на земельну ділянку немає. Таким чином, померлий батько отримав державний акт на право власності на земельну ділянку взамін сертифікату, тобто дане майно залишилось те саме, а документ, який посвідчує право власності змінено, внаслідок чого виникли певні незручності при оформленні права на спадщину на зазначену вище земельну ділянку, так як через цей факт неможливо визначити справжню волю спадкодавця. Відповідно до п. 216 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку являється лише державний акт про право власності на таку, бо згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку(пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами і є дійсними при реалізації права на відведення земельної частки(паю) в натурі(на місцевості) та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно Указу президента України від 08.08.95 року № 720 ««Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»»при паюванні земель передбачене визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства баз виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) підтверджувалося видачею відповідного правовстановлюючого документу сертифікату. Згідно п. 17 Розділу Х ««Перехідних положень»» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Станом на 26 березня 2003 року померлий батько реалізував своє право на виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), право на яку він набув у відповідності до вимог вище зазначеного Указу президента України, в результаті чого, ним був отриманий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії площею 3,38 га, виданий Козятинською райдержадміністрацією Вінницької області відповідно до розпорядження від 11.03.2003 року № 74, про які не було зазначено у заповіті (тобто не внесено змін до заповіту). З моменту отримання державних актів земельна частка (пай) як об'єкт правовідносин припинила своє юридичне існування, проте в той же час, не будучи добре обізнаною в суттєвості різниці між поняттями ««земельна частка (пай)»» та ««земельна ділянка»» і фактично визнаючи їх як одне і те саме, заповідач визначив зазначене спадкове майно як земельна частка (пай) та не вніс відповідних змін до заповіту, що в принципі, однаково свідчить про те, яке саме майно було визначено заповідачем і дає позивачеві право на спадкування за заповітом. Позивач в судове засідання не з'явивсь, однак представник позивача , [PERSON], подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу слухати без участі позивача та його представника.. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, але представник відповідача - сільський голова с. Поличинці , Рижук М.П., та відповідачка [PERSON] подали до суду заяви, в яких просить справу слухати у їх відсутності, позовні вимоги визнають повністю . Виходячи з наведеного , суд вважає , що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання . Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON], який по день смерті проживав в [ADDRESS] ( а.с. 4,8). Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно, в тому числі на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,38 га, що знаходиться на території Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області. Відповідно до заповіту, посвідченого 26 вересня 2002 року секретарем виконкому Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області, за реєстром №157 спадкодавець заповів позивачу земельну частку (пай), яка становить 3,55 умовних кадастрових одиниць і знаходиться в СГВК ««Промінь»» с. Поличенці Козятинського району Вінницької області ( а.с. 5) . Крім позивача , спадкоємцем за заповітом є донька спадкодавця - [PERSON], якій було зроблено заповіт на інше майно - будинок та присадибну ділянку, які знаходяться в [ADDRESS] ( а.с.5). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України у встановлений законом строк позивач прийняв спадщину після смерті батька, оскільки на момент смерті проживав разом з ним, що підтверджується довідкою Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області від 17.06.2014 року № 183.(а.с.8). В даний час позивач має намір оформити свої спадкові права , але не може цього зробити , оскільки змінився об'єкт спадкування. 26 березня 2003 року на ім'я померлого [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на на земельну ділянку площею 3,38 га, яка розташована на території Поличинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с. 7). Спадкодавець на день складання заповіту володів правом на земельну частку (пай), яка не була виділена в натурі. Згідно розпорядження Козятинської районної державної адміністрації від 11.03.2003 року №74 [PERSON] виділено земельну ділянку у натурі та видано державний акт на право приватної власності на землю, площею 3,38 га. В подальшому, після отримання державного акту на земельну ділянку [PERSON] заповіт не змінював. Видача державного акту на право власності на земельну ділянку не порушило та не змінило волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження своєю земельною ділянкою, а лише змінило правовий статус земельної ділянки. Тобто, земельна ділянка була виділена в натурі та належним чином було оформлено право власності на неї. Інших спадкоємців, які б претендували на земельну ділянку немає. Таким чином, [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку взамін сертифікату, тобто дане майно залишилось те саме, а документ, який посвідчує право власності змінено, внаслідок чого виникли певні незручності при оформленні права на спадщину на зазначену вище земельну ділянку, так як через цей факт неможливо визначити справжню волю спадкодавця. Відповідно до п. 216 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, єдиним правовстановлюючим документом на земельну ділянку являється лише державний акт про право власності на таку, бо згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку(пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами і є дійсними при реалізації права на відведення земельної частки(паю) в натурі(на місцевості) та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно Указу президента України від 08.08.95 року № 720 ««Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»»при паюванні земель передбачене визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства баз виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) підтверджувалося видачею відповідного правовстановлюючого документу сертифікату. Згідно п. 17 Розділу Х ««Перехідних положень»» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Станом на 26 березня 2003 року [PERSON] реалізував своє право на виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), право на яку він набув у відповідності до вимог вище зазначеного Указу президента України, в результаті чого, ним був отриманий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії площею 3,38 га, виданий Козятинською райдержадміністрацією Вінницької області відповідно до розпорядження від 11.03.2003 року № 74, про які не було зазначено у заповіті (тобто не внесено змін до заповіту). З моменту отримання державних актів земельна частка (пай) як об'єкт правовідносин припинила своє юридичне існування, проте в той же час, не будучи добре обізнаною в суттєвості різниці між поняттями ««земельна частка (пай)»» та ««земельна ділянка»» і фактично визнаючи їх як одне і те саме, заповідач визначив зазначене спадкове майно як земельна частка (пай) та не вніс відповідних змін до заповіту, що в принципі, однаково свідчить про те, яке саме майно було визначено заповідачем і дає позивачеві право на спадкування за заповітом. Відповідно до ч.4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому можуть належати у майбутньому. В В В Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Таким чином, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону , не порушує права , свободи чи інтереси інших осіб . Правовідносини, які склались між сторонами, відповідають вимогам ст.ст.1216, 1223, 1261, 1268 ЦК України, згідно з якими спадкуванням є перехід прав та обов'язків( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців); право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом, одержують особи , визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя , хто його пережив , та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі наведеного,

Outcome: approved