Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], яким просив визнати за ним право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с.Пикуловичі, вул. І.Лаби, 421. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що у 1977 році між ним та відповідачем було укладено шлюб, 18.08.1987 року шлюб було розірвано, проте вони продовжували проживати однією сімєю, виховуючи двох доньок. Відповідач понад 20 років перебувала на заробітках поза межами України. Він проживав за вказаною вище адресою, сплачував комунальні платежі, відремонтував будинок, збудував гараж, стайню, літню кухню, прибудував веранду, викопав свердловину, підвів воду та парове опалення, встановив ванну, загородив присадибну ділянку металевою сіткою-огорожею. Крім того веде домашнє господарство, утримує свійських тварин, працює на городі. Вважає, що набув право користування даним будинком. Ухвалою суду від 21.12.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду 21.12.2017 року відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. 05.03.2018 року в судовому засіданні надано відзив на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 05.03.2018 року справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду, однак не змогли обгрунтувати, яке саме право позивача порушене. Представник позивача проти позову заперечила та пояснила, що спірний житловий будинок належить на праві особистої приватної власності відповідчу. З 1987 року сторони розлучені. Тривалий час відповідач не заперечувала проти проживання позивача у спірному будинку, оскільки постійно проживала та працювала за кордоном. Однак, влітку 2017 року вона повернулась в Україну та попросила [PERSON] звільнити займаний будинок, який на той час знаходився в жахливому антисанітарному стані, що підтверджується актом від 06.09.2017 року, складеним Пикуловичівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Однак позивач відмовився добровільно звільнити будинок, неодноразово погрожував відповідачу та почав чинити перешкоди їй у користуванні даним будинком шляхом недопущення до нього. Відповідач звернулась в Пустомитівське відділення поліції із заявою щодо протиправної поведінки [PERSON] та отримала відповідь про те, що позивачу винесено офіційне попередження про неприпустимість протиправної поведінки на майбутнє. Відповідач звернулась в Пустомитівський районний суд Львівської області з позовом до [PERSON] про зобовязання не чинити перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням та його виселення з даного житлового будинку. На даний час рішення у справі не винесено та існує ситуація, коли позивач фактично позбавив права відповідача користуватись будинком, що належить їй на праві приватної власності, незважаючи на той факт, що він забезпечений житлом, оскільки йому належить на праві приватної власності житловий будинок загальною площею 75,3 м.кв. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідка [PERSON], розглянувши матеріли цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка с частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків мас право на справедливий судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Як визначено\~ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 29ЦК України\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як зазначила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], позивач проживає в [INFO] близько 40 років, має господарку та доглядає за нею. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1\~ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З врахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аналогічна правова позиція вказана у постанові Верховного Суду України\~\~у справі № 6-84цс14 від 03.09.2014 року. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З врахуванням імперативних вимог ч. 1\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що стороною позивачем при зверненні до суду та в ході розгляду справи не зазначено, яке саме право позивача порушено, не наведено жодного факту на підтвердження такого. Враховуючи вищевикладене недоведеним є наявність порушеного цивільного права позивача. Із наведеного слідує, що заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають, оскільки вказані у позові мотиви підлягають доказуванню у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON],\~Пустомитівського районного\~сектору ДМС\~України у\~Львівській області про виселення та зняття з реєстрації. Згідно ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, понесені позивачем стягненню з відповідача, не підлягають.

Outcome: dismissed