Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення витрат, понесених у звязку з оплатою комунальних послуг по утриманню спільного майна. Покликався на те, що 01.09.2009 дарувальник [PERSON] передав безоплатно у власність позивачу та відповідачу в рівних частках незавершений будівництвом житловий будинок, який розташований в с. Липини Луцького району по вул. Прилуцькій, 22, та земельну ділянку за цією ж адресою. У 2012 році сторонами було завершено будівництво вказаного будинку, виготовлено технічний паспорт. 02.12.2012 позивачем було укладено договір з ПАТ «Волиньгаз» про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22. За період з 02.01.2012 по 12.09.2016 позивачем одноособово було сплачено послуги з газопостачання на суму 28\~104, 11 грн.29.07.2013 між позивачем та ПАТ «Волиньобленерго» було укладено договір на користування електричною енергією для побутових потреб за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22. За період з 01.01.2014 по 01.09.2016 ним одноособово було сплачено кошти за електропостачання в сумі 6\~450,11 грн. 19.03.2012 між позивачем та Відділом ДСО при УМВС України у Волинській області було укладено договір, згідно якого виконавець прийняв під охорону майно, що знаходиться на обєкті за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22. з 19.03.2012 ним одноособово було сплачено за надані послуги по охороні та збереженню майна на суму 3\~636 грн. Відповідач як співвласник майна зобовязана відшкодувати йому ? частину сплачених коштів. А тому, просив стягнути з відповідача в свою користь витрати по оплаті комунальних послуг та послуг по збереженню спільного майна в розмірі 19\~095,11 грн. та стягнути понесені ним судові витрати. В ході судового розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог (а.с.76). Просив стягнути з відповідача в свою користь витрати по оплаті комунальних послуг та послуг по збереженню спільного майна в розмірі 20 289,11 грн. та стягнути понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві підстав. Просили позов задовольнити з урахуванням збільшених позовних вимог. Відповідач та її представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, про що надали письмові заперечення (а.с.50-51, 78). Вказували на те, що комунальні послуги оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя. Відповідач з лютого 2016 року не проживає в будинку і комунальними послугами не користується. А тому не повинна за них платити. Плата за охорону не є комунальною послугою. А тому, просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, пояснення свідка, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 01.09.2012 між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування незавершеного житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, за якими обдаровуваним було передано безоплатно у власність незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 та земельну ділянку для обслуговування будинку за цією ж адресою в рівних частках, по ? частині кожному (а.с.4-9). 16.10.2012 на житловий будинок за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 було виготовлено технічний паспорт (а.с.10-16). Сторонами в судовому засіданні не заперечувалося того, що будинок на даний час добудований і придатний для проживання, однак не зданий в експлуатацію у встановленому законом порядку, право власності на нього як на завершений будівництвом не зареєстроване. 02.12.2012 між позивачем [PERSON] та ПАТ «Волиньгаз» було укладено договір №229113 про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 (а.с.18-21). З договору вбачається, що облік постачання газу в будинок проводиться по лічильнику (п.5 договору). З наданих стороною позивача копій квитанцій, чеків та виписки по особовому рахунку вбачається, що з часу укладення договору по вересень 2016 року за газопостачання в будинку адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22, було сплачено 28\~104, 11 грн. (а.с.22-25). 29.07.2013 між позивачем [PERSON] та ПАТ «Волиньобленерго» було укладено договір №208343 на користування електричною енергією для побутових потреб в будинковолодінні за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 (а.с.26-29). З довідки ПАТ «Волиньобленерго» від 19.10.2016 (а.с.30-31) вбачається, що за період з 01.01.2014 по 01.09.2016 було сплачено кошти за електропостачання в сумі 1\~598 грн. 19.03.2012 між позивачем [PERSON] та Відділом ДСО при УМВС України у Волинській області було укладено договір №01/315-12, згідно якого виконавець прийняв під охорону майно, що знаходиться на обєкті за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 (а.с.32-36). З наданих стороною позивача квитанцій вбачається, що за надані послуги по охороні та збереженню майна було сплачено кошти на суму 3\~636 грн. (а.с.37-41). Статтею 13 Конституції України та ч.4 ст.319 ЦК України установлено, що власність зобовязує. Статтею 322 ЦК України установлено обовязок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.360 ЦК України кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Судом встановлено, що договір між сторонами про порядок володіння та користування спільним майном не укладався. З пояснень в судовому засіданні сторін вбачається, що відповідач [PERSON] до початку 2016 року проживала в будинку за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 разом з позивачем та дітьми в зареєстрованому шлюбі. Позивач стверджує, що всі витрати по утриманню будинку він здійснював за власні кошти. Однак, відповідно до норм ч.ч.1, 2 ст.61 СК України доходи, одержані одним із подружжя є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів про встановлення окремого режиму користування спільним будинком та режиму окремої оплати за комунальні послуги та охорону кожним із подружжя за рахунок власних доходів стороною позивача не надано. Лише в такому випадку у того з подружжя, який несе витрати по утриманню майна виникає право вимагати від другого з подружжя компенсації таких витрат (ст.360 ЦК). Тобто, за відсутності між подружжям відповідного договору, оплата комунальних послуг по утриманню та охороні спільного майна, здійснювалася за рахунок спільних коштів подружжя. А тому, позивач не вправі вимагати від відповідача відшкодування витрат на утримання та збереження спільного майна до моменту розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.01.2016 (а.с.79). Рішення набрало законної сили 23.03.2016 (а.с.79 зворот). Відповідач зазначала, що вибула з будинку в звязку з неможливістю спільного проживання з 01.02.2016, і вибула на проживання в квартиру [INFO], про що надала договір безоплатного користування майном від 01.02.2016, укладений між нею та [PERSON] Однак, до даного договору як до доказу суд відноситься критично, оскільки стороною договору є мати відповідача [PERSON] Позивач вказував на те, що відповідач не проживає в будинку з квітня-травня 2016. Разом з тим, не надав жодних доказів на підтвердження таких доводів. В звязку з існуванням таких суперечностей в поясненнях сторін, суд дійшов висновку, що моментом припинення режиму спільного проживання слід вважати момент набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами 23.03.2016. Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачем комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Зі змісту договорів, які були укладені позивачем [PERSON] з ПАТ «Волиньгаз» та ПАТ «Волиньобленерго» вбачається, що обсяг послуг, що надаються цими товариствами визначається за встановленими лічильниками. Оскільки відповідач після розірвання шлюбу з позивачем в будинку не проживала і фактично не користувалась послугами ПАТ «Волиньгаз» та ПАТ «Волиньобленерго», то вона не повинна сплачувати вартість послуг з газопостачання та постачання електричної енергії. Разом з тим, як вбачається зі змісту договору, який був укладений між позивачем [PERSON] та Відділом ДСО при УМВС України у Волинській області, предметом договору є майно, що знаходиться на обєкті за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22. Охорона майна не є житлово-комунальною послугою в світлі ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З матеріалів справи (а.с.83-84) вбачається, що в будинку за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22 знаходиться особисте майно відповідача [PERSON] Наявність в будинку її майна не заперечувала і відповідач в судовому засіданні. Не заперечувалося стороною відповідача і того, що вона не вносила плату за охорону майна. З наданих стороною позивача квитанцій (а.с.37-39) вбачається, що після розірвання шлюбу, за період з 28.03.2016 позивачем було сплачено на рахунок Відділом ДСО при УМВС України у Волинській області за послуги з централізованої охорони майна в житлових приміщеннях коштів на загальну суму 1\~458 грн. Проаналізувавши досліджені у справі докази, суд дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути половину понесених ним витрат на охорону майна, що знаходиться в будинку за адресою: с. Липини, вул. Прилуцька, 22, в розмірі 729 грн. Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір.

Outcome: partial