Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати недостовірною інформацію, що він був облити зеленкою «позивачем», яка висвітлена [INFO] та те, що право власності на будівлі заводу «Агромаш» згідно ухвали від 25.03.2015 року визнані за громадою м. Олександрії. Також позивач просить зобов`язати відповідачів на наступний день після набрання рішенням суду законної сили опублікувати спростування на інформаційному ресурсі в мережі інтернет в той же спосіб і в тому ж місці, що вона була оприлюднена під рубрикою «Спростування». Крім того, позивач просить зобов`язати відповідачів солідарно відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] на блозі «Голос Громади» була розміщена стаття «[INFO]», до якої [PERSON] надав свій коментар, що право власності на будівлі заводу «Агромаш» належить громаді м. Олександрії, що не відповідає дійсності та суперечить рішенням судів. Крім того, в статті зазначено, що позивачу хлюпнули в обличчя зеленкою, однак це твердження теж не відповідає дійсності. Тому позивач просить визнати недостовірною та спростувати поширену інформацію. Також позивач зазначає, що розповсюдження відповідачами недостовірної інформації призвело до погіршення його психологічного стану, сильних душевних переживань, необхідності виправдовуватись шляхом надання відповідей на запитання та телефонні дзвінки, звернутися із захистом своїх прав до суду. Також позивач зазначив що це вплинуло на стан його здоров`я, значно підвищився артеріальний тиск і рівень цукру в крові, виникла необхідність у додатковому лікуванні за кордоном. Відповідачі відзив на позов не надали. 05 листопада 2019 року ухвалою суду зазначену справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою також задоволено клопотання позивача про витребування доказів, на виконання якої суду 26.11.2019 року надійшов лист від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформації, у якому зазначено, що НКРЗІ не володіє інформацією про власника сайту [INFO] і місцезнаходження власника цього сайту та відповідно до вимог Закону України «Про телекомунікації» не зобов`язана нею володіти. Інших клопотань про витребування доказів від позивача не надходило. Розгляд справи по суті проводиться відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані позивачем докази, суд приходить до наступних висновків. Позивачем надано знімок екрану (скріншот), за посиланням: [INFO], на якому розміщено статтю від [INFO] з назвою «[INFO]» наступного змісту: «В Олександрійському міськрайонному суді, безпосередньо у приміщенні цієї установи, нещодавно стався гострий інцидент між сторонами-учасниками одного з судових процесів, розповів «Голосу Громади» начальник Олександрійського відділу поліції [PERSON]. В результаті цієї досить неординарної сутички в «храмі Феміди» один з опонентів (а саме - відповідач) хлюпнув іншому (представнику позивача) зеленкою в обличчя, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді хімічних опіків, в тому числі - очей. Постраждалий - начальник управління приватизації землі та майна Олександрійської міської ради, наразі проходить лікування. «По закінченні лікувального курсу потерпілого та за результатами судово-медичної експертизи, яка зараз проводиться згідно з кримінальним провадженням за ч.1 ст. 125 Кримінального кодексу України («Заподіяння легких тілесних ушкоджень») буде ухвалено остаточне рішення про притягнення до відповідальності порушника громадського порядку за статтею, відповідною до кінцевих наслідків правопорушення», - зазначив начальник міськвідділу [PERSON]. Роз`яснення (отримане «Голосом Громади» за сприяння депутата Олександрійської міської ради, юриста [PERSON] ). Даний конфлікт стався на останньому з численних судових засідань, пов`язаних з давнім майновим спором між міською радою і адміністрацією ВАТ «Завод «Агромаш». Право власності на приміщення підприємства згідно правовстановлюючих документів продовжує належати територіальній громаді міста Олександрії, а Вищий Господарський Суд України ухвалою від 25 березня 2015 року зупинив виконання усіх попередніх судових рішень з приводу спорів навколо приміщень колишнього заводу та його майна, на які продовжує претендувати адміністрація «Агромашу». Але одним із сюжетних поворотів у цій багаторічній судовій історії було і таке (цитата з повідомлення офіційного сайту міської ради, підтверджена [PERSON] ): «У 2015 році директор ВАТ «Завод «Агромаш» [PERSON] направив у державні органи влади недостовірну інформацію, поширену [PERSON] у друкованому виданні, яка звинувачує міського голову [PERSON] у розкраданні « Агромашу ». [PERSON] була подана позовна заява про захист честі і гідності та ділової репутації. Протягом 2015-2019 років справа розглядалася у всіх судових інстанціях. Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] було поставлено остаточну крапку. [PERSON] зобов`язано протягом десяти днів після набрання рішенням законної сили спростувати відповідну інформацію на перших сторінках місцевих газет та сплатити на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн. Протягом визначеного періоду відповідач у добровільному порядку не виконав рішення суду». Отож, якщо повернутись до початкової теми конфлікту з застосуванням зеленки на недавньому (черговому) засіданні, судове протистояння між цими двома сторонами, очевидно, ще матиме своє продовження.». Крім того, позивачем надано копії ухвали Вищого господарського суду України від 25 березня 2015 року у справі №5013/233/12, якою зупинено виконання рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.10.2014 у справі №5013/233/12 залишеного без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, та постанови Вищого господарського суду України від 15 квітня 2015 року у справі №5013/233/12, якою касаційну скаргу Олександрійської міської ради Кіровоградської області залишено без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 року та рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.10.2014 у справі №5013/233/12 - без змін та поновлено виконання рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.10.2014 року, залишеного без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.02.2015 у справі №5013/233/12. Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Аналогічні положення містяться в ст. 1 Закону України «Про інформацію». Згідно із статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. В статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та, що кожен має право на повагу до його гідності. Разом з цим, ст. 34 Конституції України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова ВСУ) роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В пункті 18 Постанови ВСУ вказано, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п 12 Постанови ВСУ належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Пунктом 19 Постанови ВСУ роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Стаття 277 ЦК України передбачає, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинен був подати суду докази на підтвердження своїх вимог, зокрема, що зазначені ним у позові відповідачі є автором відповідного інформаційного матеріалу та власником веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). В той же час, позивач не надав жодних доказів того, хто є власником-адміністратором Електронного засобу масової інформації «Голос Громади», адреса: [INFO], та відповідно позивачем взагалі не встановлено та не зазначено найменування/прізвище, ім`я та по батькові особи, яка є власником веб-сайта за адресою: [INFO]. Що стосується коментаря відповідача [PERSON] , то вбачається, що відповідач жодним чином не поширював інформацію «…про один з опонентів (а саме - відповідач) хлюпнув іншому (представнику позивача) зеленкою в обличчя, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді хімічних опіків, в тому числі - очей.». В той же час, наданий відповідачем [PERSON] коментар щодо змісту рішень суду, які стосуються спору про майно ВАТ «Завод «Агромаш» є оціночним судженням, тобто таким, що не містять фактичних даних, а натомість зводиться до суб`єктивної оцінки судових рішень, а тому не може бути витлумачений як такий, що містить фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засоби та контекст висловлювання. При цьому, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд відхиляє посилання позивача на норми ч. 3 ст. 277 ЦПК України про те, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною, оскільки ця частина статті була виключено на підставі Закону №1170-VII від 27.03.2014 року і тому не може бути застосована до правовідносин, що є предметом спору. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недостовірною та спростування інформації є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення позову, в тому числі і в частині відшкодування моральної шкоди. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову та про інші витрати позивачем не заявлено, інші учасники справи щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, до суду не зверталися, то суд вважає, що судові витрати у цій справі слід залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed