Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Державної установи « Інститут мікробіології та імунології ім.. І.І. Мечнікова НАМН України» про стягнення сум. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 11.09.1996 року по 22.08.2014 року, перебував у трудових відносинах з відповідачем Державною установою «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМИ України», працюючи на різних посадах. У подальшому в повному обсязі при звільненні з ним не провели розрахунок, в зв'язку з чим він просить стягнути з відповідача на його користь 89500 гривен - суму середнього заробітку за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, фактично виплата відбулась 07 лютого 2017 року. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, надав письмові заперечення. Вислухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач з з 11.09.1996 року по 22.08.2014 року, перебував у трудових відносинах з відповідачем Державною установою «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМИ України», працюючи на різних посадах. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від установи, здійснюється в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідач не здійснив виплату позивачу всіх сум, що належали йому від цієї установи, в день звільнення 22.08.2014 року, а саме, суми 79,94 гривні, що підтверджено рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року у цивільній справі № 638/12354/15-ц. Беручи до уваги наведене вище, порушення з боку відповідача полягає, зокрема, в порушенні права позивача на отримання всіх сум, що належать заявнику від цієї установи, в день звільнення згідно з ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок. Відповідно до рішення апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року у справі № 638/12354/15-ц з Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМИ України» на користь [PERSON] стягнуто суму в розмірі 79,94 гривні. В Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 р. по справі № 1-5/201 щодо взаємозв'язку положень ст.ст. 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України зазначено наступне. «Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку». Така юридично значима обставина як невиплата належний позивачеві сум при звільненні підтверджена рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року у справі №638/12354/15-ц. Відповідно до ч. 2 ст. З Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. З наведеного вище випливає, що рішення про стягнення коштів з Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. 1.1. Мечникова НАМИ України» мала здійснювати та виконала Державна казначейська служба України в Харківській області, яка здійснює казначейське обслуговування цієї установи. Така юридично значима обставина як факт проведення 07.02.2017 року остаточного розрахунку відповідача з позивачем по справі № 63 8/123 54/15-ц підтверджена випискою за картковим рахунком [PERSON] від 09.02.2017 року, копія якої додається. В Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 р. по справі № 1-5/201 щодо взаємозв'язку положень ст.ст. 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України розтлумачено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 (далі - Порядок №100), є обов'язковими для застосування на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності і господарювання. Як зазначено в абзаці 3 п. 2.2 Порядку №100, середньомісячна зарплата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Звідси випливає, що розрахунковим періодом вважатимуться два повністю відпрацьовані місяці, які передують місяцю, в якому працівника звільнили. Згідно з п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Перед тим як визначити середній заробіток за останні два місяці, необхідно обчислити середньоденну зарплату шляхом ділення нарахованої заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Середня місячна заробітна плата обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середню кількість робочих днів за ці два місяці (середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства (п. 8 Порядку №100). Виходячи з вищенаведеного, в середню заробітну плату включаються всі види заробітної плати незалежно від систематичності їх виплати (премії за економію сировини і матеріалів), доплата за понаднормові роботи, за роботу в нічний час, оплата за час простою, оплата за час виконання державних обов'язків, премії і винагороди з фонду матеріального заохочення і ін. Сумма, що належить [PERSON] від установи за затримку розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку 07 лютого 2017 року становить 89500.88 гривень.

Outcome: approved