Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк». Позов мотивує тим, що 04.12.2006 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 154/К-06, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 254 000 грн., з розрахунку 15,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 04.12.2006 року по 03.12.2016 року, мета кредитування придбання житла. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 04.12.2006 року між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1845, відповідно до умов якого, банку передано в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру № 37, що знаходиться в м. Луцьк, по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд 4, загальною площею 63,8 кв.м., розташована на першому поверсі девятиповерхового будинку, що належить [PERSON], на підставі договору купівлі-продаж квартири посвідченого 04.12.2006 року [PERSON], приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, за реєстраційним № 1267, зареєстрованого 04.12.2006 року в Державному реєстрі правочинів, згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 1762360. Вартість предмета іпотека визначена в 282800,00 грн. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області, квартира, яка є предметом іпотеки, визнана спільним майном подружжя та розділена між [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Оскільки, позичальник [PERSON] свої зобовязання по договору належним чином не виконала, станом на 08.07.2015 року у неї утворилась заборгованість перед банком, що в загальній сумі становить 306\~216,98 грн. 30.06.2010 року ТОВ «Укрпромбанк» передало право вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк» відповідно до Договору про передачу активів та кредитних зобовязань, в тому числі і за кредитним договором укладеним з відповідачем [PERSON] Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло усіх прав та підстав для стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] А тому, просив суд в рахунок виконання кредитних зобовязань звернути стягнення на предмет іпотеки, трикімнатну квартиру по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 4/37 та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на дане житло. Судові витрати у справі покласти на відповідачів. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи у їхній відсутності не подавали. Представником відповідача [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.127), в якій вказував на те, що хоча датою повернення кредиту є 03.12.2016, сторони встановили строки виконання боржником окремих щомісячних зобовязань, а тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового щомісячного платежу. Кредитор своє право на звернення до суду не реалізував в установлені законом строки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи у його відсутності відповідач не подавав. В поданих на адресу суду письмових запереченнях (а.с52-55) відповідач [PERSON] вимоги позову не визнав. Зазначив, що квартира, яка є предметом іпотеки, набута під час шлюбу, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Згоди на укладення іпотечного договору він не надавав, а тому вважає договір іпотеки недійсним. Крім того, строком виконання зобовязання є 03.12.2016 року, кредитний договір є діючим, а тому банк має право на звернення з вимого про стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення лише після настання строку виконання основного зобовязання. Разом з тим, вважає, що банк має обрати інший спосіб захисту, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання за позивачем права власності на квартиру буде не співмірним розміру заборгованості, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 04.12.2006 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 154/К-06, відповідно до умов якого остання отримала кошти в розмірі 254 000 грн., з розрахунку 15,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 04.12.2006 року по 03.12.2016 року, мета кредитування придбання житла (а.с. 7-12). 04.12.2006 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1845, відповідно до умов якого, банку передано в іпотеку нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру № 37, що знаходиться в м. Луцьк, по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд 4, загальною площею 63,8 кв.м., розташована на першому поверсі девятиповерхового будинку, що належить [PERSON], на підставі договору купівлі-продаж квартири посвідченого 04.12.2006 року [PERSON], приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, за реєстраційним № 1267, зареєстрованого 04.12.2006 року в Державному реєстрі правочинів, згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 1762360. Вартість предмета іпотеки визначена в 282 800,00 грн. (а.с. 13-15). Відповідно до договору про передачу Активів та кредитних зобовязань Укрпромбанку на користь [PERSON] від 30.06.2010 року ТОВ «Укрпромбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором укладеним з відповідачем [PERSON] (а.с.32-37). Таким чином, права кредитора за договором про надання споживчого кредиту № 154/К-06, що було укладено між ТОВ «Укрпромбанк» та відповідачем [PERSON] належать ПАТ «Дельта Банк». Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 січня 2014 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, квартира, що є предметом іпотеки, визнана обєктом спільної сумісної власності подружжя та в рівних частинах розділена між ними. Згідно даного рішення відповідачам виділено по 1/2 частини квартири №37, що знаходиться у м. Луцьку по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, 4 та визнано за кожним право приватної власності (а.с. 26-31). ПАТ «Дельта Банк» було учасником судового розгляду у вказаній справі в якості третьої особи, а відтак іпотекодавцю [PERSON] було відомо про відступлення ТОВ «Укрпромбанк» права вимоги за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк». Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни часток у праві власності на предмет іпотеки. Судом встановлено, що позичальник [PERSON], порушуючи умови кредитного договору, свої зобовязання за договором належним чином не виконала, що стверджується дослідженим в судовому засіданні розрахунком заборгованості (а.с. 16), з якого вбачається, що станом на 08.07.2015 року у позичальника перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 306\~216,98 грн., яка складається з: тіла кредиту 191\~037,81 грн., відсотків 83\~683,17 грн. та комісії 31\~496 грн. Сторони при укладенні договору встановили як строк повернення кредиту 03.12.2016, так і строки виконання зобовязань зі щомісячними частками. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Позовна давність, на яку покликається в своїй заяві представник відповідача, може бути застосована тільки в частині місячних платежів, а не всієї суми заборгованості. Звернувшись з даним позовом 30.07.2015 з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення усієї суми заборгованості, позивач вимагає від позичальника дострокового виконання зобовязань за кредитним договором, за яким кінцевий строк повернення кредиту встановлений 03.12.2016. А тому, в даному випадку позивачем не пропущено строк позовної давності. Частиною другою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Пунктами 4.3 договорів іпотеки від 16 вересня 2008 року між сторонами визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань у порядку, установленному ст.37 Закону України «Про іпотеку», що є відповідним іпотечним застереженням. Відповідно до ч. 1 ст. ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ч. 2 ст.16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-124 цс13 від 11 грудня 2013 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до п.4.3. Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п.4.4. цього Договору. Пунктом 4.4.1 Іпотечного договору установлено, що у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п.4 цього Договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги, в тому числі, і шляхом прийняття предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання. Тобто, Іпотечним договором прямо передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності саме на підставі рішення суду, а не виключно в досудовому порядку. Окрім того, ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не містить прямої вказівки щодо звернення стягнення шляхом передачі права власності виключно у досудовому порядку чи прямої заборони на таке звернення стягнення за рішенням суду. В своїх запереченнях відповідач [PERSON] покликається на п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, у якому зазначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відповідач вказує на те, що вартість квартири на сьогоднішній день становить близько 1000000 грн., що перевищує суму заборгованості а тому банк повинен обрати інший спосіб захисту порушеного права, оскільки визнання права власності на майно, вартість якого значно перевищує суму боргу, буде не співмірним і призведе до дисбалансу у кредитних правовідносинах. За клопотанням сторони відповідача у справі призначалася судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої було поставлено питання дійсної вартості предмета іпотеки. Ухвала про призначення судової експертизи не виконана в звязку з неоплатою експертизи. Разом з тим, стороною позивача було подано Звіт про незалежну оцінку трикімнатної квартири № 37, що знаходиться в м. Луцьк, по вул. Воїнів Інтернаціоналістів, буд 4, загальною площею 63,8 кв.м. Відповідно до висновку субєкта оціночної діяльності ринкова вартість обєкта оцінки становить 678\~000 грн. Тобто, ринкова вартість квартири на час розгляду справи більше як вдвічі перевищує суму заборгованості боржника [PERSON] перед кредитором. В своїй правовій позиції у справі №6-340цс15 від 04.11.2015 року Верховний суд України зазначив, що законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як не співмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Разом з тим, дана правова позиція висловлена Верховним судом України при перегляді в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України цивільною справи, у якій йшлося про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а не визнання безпосередньо за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. А тому, дана правова позиція не може бути застосована у даній справі. Позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У випадку задоволення такої вимоги, іпотекодержатель набуває права власності на майно, вартість якого більше ніж вдвічі перевищує суму боргу. Відтак, суд вважає, що застосування такого способу захисту прав іпотекодержателя не є співмірним з вимогою позову, суперечить призначенню права, врегульованого договірними правовідносинами, та порушує загальні засади цивільного законодавства -- справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої ст.3 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем спосіб захисту порушеного права про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя на нього в даному випадку суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а тому, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed