Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

Позивач за посередництвом представника - Мартинова О.Ю. - 27.02.17 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, обґрунтованим тим, що з 03.09.06 р. сторони, перебуваючи у громадянстві США, проживали там же та перебували у шлюбі. За час шлюбу сторін у них народились діти: сини - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. 16.06.16 р. шлюб сторін було розірвано в судовому порядку. При розірванні шлюбу сторони уклали договір щодо виконання батьківських обов»язків (далі - договір), що був затвердженим судом. Відповідно до п. 1.1 договору, позивач призначена основною особою, з якою будуть проживати діти і її місце проживання буде вказуватись основним місцем проживання неповнолітніх дітей при реєстрації домашньої адреси дітей у школі. Сторони домовились, що місце проживання малолітніх дітей є місцем постійного проживання матері: [ADDRESS]. Вищенаведене узгоджується з ч. 1 ст. 157, ст. 160 СК України, принципом 6 Декларації прав дитини, що прийнята Генасамблеєю ООН 20.11.59 р.. За домовленостями сторін, закріпленими судом, з метою відвідування своїх батьків, які проживають в Україні, у [ADDRESS], відповідач взяв малолітніх дітей сторін у відпустку; був зобов»язаний повернути їх до місця їх постійного проживання до 20.07.16 р.. Однак, відповідач дітей не повернув до їх постійного місця проживання, що стверджується наказом Окружного суду 18 - ї судової дільниці округу Дю Пейдж штату Іллінойс від 01.08.16 р.. У зв»язку з неповерненням дітей до їх постійного місця проживання без дозволу суду, 07.09.16 р. наказом того ж суду позивачеві було надано повну опіку над неповнолітніми дітьми сторін. Зазначає, що відповідачем порушено умови договору щодо виконання батьківських обов»язків, затвердженого судом. Покликаючись на ч. 1 ст. 60 СК України, зазначає, що з договору, затвердженого судом, слідує, що сторони досягли згоди щодо визначення місця проживання дітей та обов»язковості узгодження зміни місця постійного проживання будь - кого з батьків. Спір про визначення місця проживання дітей відсутній. Згоди на зміну місця проживання дітей позивач не надавала. З приводу зміни місця проживання малолітніх дітей позивач зверталась до Окружного суду 18 - ї судової дільниці округу Дю Пейдж штату Іллінойс, що виявилось безрезультатним. Покликаючись на ст. 62, ч. 5 ст. 72 СК України, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, принцип 6 Декларації про права дитини, зазначає, що будь - яких обставин, що підтверджували б, що позивач за своїм місцем проживання створюватиме реальну небезпеку та загрозу для життя і здоров»я дітей, немає. Відсутні будь - побоювання, що повернення дітей матері буде мати на них негативний вплив чи створюватиме реальну небезпеку стану їх здоров»я. Покликаючись на ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», судову практику України, ч. 1 ст. 162 СК України, просить позов задовольнити та відібрати дітей від відповідача як їх батька та повернути їх їй як їх матері. Рішення допустити до негайного виконання, стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі. Позивач у судовому засіданні позов підтримала повністю, обґрунтувавши його вищенаведеним. Суду додатково пояснила, що вона у шлюбі в даний час не перебуває, вона орендує житло. Вона здобула фах та має постійну роботу, сталий доход, достатній для мінімального забезпечення як для неї, так і та спільних малолітніх дітей сторін. Коли вона перебувала на роботі, дітей доглядала її матір - бубуся. Випадків того, щоб вона закривала дітей без догляду, не було. Вона без поважних причин не допускала пропуску занять старшим сином занять у школі без попереднього повідомлення навчального закладу. Під час судового розгляду справи про розлучення, вона тимчасово зупиняла своє навчання. Відповідач у США не мав змоги залишати дітей на ніч у іншому місці, ніж готель, так як не мав де жити і належно ночувати спільно з дітьми; ніде не працював. Судом було встановлено, що діти мають проживати з нею. Вона жодним чином не перешкоджала спілкуванню відповідача з дітьми чи здійсненні поїздок. При зустрічі із сином у суді вона спілкувалась з ним українською мовою. У США син [PERSON] вже закінчив 1 - й клас школи. Відповідач, залишивши сина [PERSON] в Україні, віддав його у 1 - й клас школи, хоча син мав би навчатись уже у 3 - му класі школи, і вже відстає. У школі, де навчався Син [PERSON], є вчитель зі знанням української мови і син є дуже здібним для подолання мовного питання. Рішення про затвердження договору між сторонами з приводу виховання дітей не змінене та не відмінене. Але у подальшому було видано наказ суду про повне її опікунство щодо дітей з огляду на вчинок відповідача. Відповідач залучив психолога після того як дізнався, що вона звернулась у поліцію з приводу неповернення дітей. Відповідач та його родина перешкоджають у спілкуванні з дітьми по скайпу та по телефону, тому вона телефонувала до класного керівника навчального закладу, де навчається син [PERSON]. При спілкуванні з дітьми по скайну участь у розмові брали члени родини відповідача та контролювали і коректували поведінку сина. Вважає, що родина відповідача ставиться до неї вороже, маніпулює думкою дітей, стверджуваного відповідачем жорстокого ставлення до дітей вона не допускала. Вона не допускала також компрометування особи батька в очах дітей і не заперечувала проти того, щоб він приймав участь у житті дітей. Просить позов задовольнити і повернути їй дітей негайно. У судовому засіданні представник позивача надав суду пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позову не визнав, суду пояснив, що він є і громадянином України, і громадянином США, має подвійне громадянство. Тривалий час він проживав у США та у шлюбі з позивачем у них народилось двоє вказаних вище дітей. Після розірвання шлюбу з позивачем 16.06.16 р. він зі згоди останньої поїхав Україну разом з дітьми погостювати у своїх батьків. Після розірвання шлюбу він проживав у США окремо від позивача та дітей біля 6 міс.. При цьому позивач не надавала йому змоги бачитись з дітьми. Однак, під час перебування в Україні йому стало відомо від дітей 15.07.16 р., що позивач вчиняла насильство у сім»ї щодо дітей. Діти просили його зі сльозами, щоб він не повертав їх позивачеві у США. Діти розповіли йому, своїй бабусі про насильство на ними у США як з боку позивача, так і з боку її співмешканця: позивач на 3 дні закривала дітей у кімнаті, не давала їжі, суворо карала, а її співмешканець у нетверезому стані душив дітей; відповідача сама перебувала у нетверезому стані. З огляду на це він, хоча мав 20.07.16 р. від»їжджати у США, спонтанно вирішив в інтересах дітей не повертатись у США, залишитись з дітьми в Україні. На час укладення договору йому не були відомі такі обставини. Вважає, що діти не можуть проживати з позивачем, так як остання не здобула фаху, не має доходу, проживає із співмешканцем, який також неналежно ставиться до дітей. Представники посольства США в Україні прибували до місця фактичного проживання дітей і претензій до умов проживання та виховання дітей не мали. Позивач на контакт не йде. Дітей повертати у США він не бажає саме через жорстоке поводження позивача та її співмешканця з дітьми та відсутністю можливості у позивача матеріально забезпечити дітей. Вирішити питання, пов»язане із зміною місця проживання дітей з огляду на жорстоке поводження позивача з дітьми у відповідній судовій установі США, він не зміг тому, що до нього приїхав консул США і він не знав, як йому слід поступати. Місце проживання дітей, дійсно, було затверджено судом у США і з приводу зміни місця їх проживання у відповідний суд він не звертався ні тоді, коли перебував у США, ні тоді, коли перебував в Україні. З приводу насильства по відношенню до малолітніх дітей він у встановленому законом порядку у відповідні установи (органи) не звертався. Але у жовтні 2016 р. він в Управлінні МЮ України у Волинській області надавав пояснення з приводу перебування дітей в Україні. Після того як він з дітьми не повернувся у США, позивач повідомила, що його подала у розшук. Повернутись в даний час у США йому без негативних наслідків для нього не є можливим, так як йому загрожує арешт. Перебуваючи в Україні він за допомогою адвоката з»ясовував можливість вирішення спору. Діти проживають з ним у будинку його батька і дітям з ним ведеться добре. Досягнути з позивачем відповідної домовленості з приводу дітей, не виявляється за можливе. Просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат - надав суду пояснення, аналогічні поясненням відповідача. Просить позов задовольнити. Просить у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, думку самої неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], (у присутності його батьків та психолога), який пояснив наступне: що він із своїм братиком - [PERSON] - проживає з батьком, бабусею і дідусем в Україні з літа 2016 р.; має дозвілля, родичів та друзів; добре навчається у першому класі ЗОШ. В Україні йому дуже подобається. Мама не хотіла приїхати в Україну. Попередньо вони проживали дуже далеко з матір»ю - у США, де йому велося зле. Зокрема, матір їх била, не годувала увечері, коли вони просили їсти; брала із собою на свою роботу, де йому було нудно; зачиняла вдома на тривалий проміжок часу; суворо карала. Він бажає проживати з батьком в Україні, категорично не бажає проживати з матір»ю у США і не сумує за друзями в США. Переконаний, що матір не виявляє бажання спілкуватись з ним навіть по телефону, скайпу; що батько його з братиком не викрадав у матері. Він не відчуває до матері любові? ображений на неї, не сумує за нею, та зазначає, що ображений за те, що остання не привітала його з днем народження. З мамою він спілкувався на день народження - 15.07.16 р. по скайпу і мама казала, що вона їх любить і чекає в США. Але він мамі не вірить. Ще коли вони проживали у США, а таккож при спілкуванні по телефонув даниц час мама негативно відзивалась про батька. При зустрічі з мамою у приміщенні суду він добровільно спілкувався з нею на прийнятні для нього теми, однак, спілкуватись з приводу теми повернення до матері для проживання, він не бажає. - та заслухавши показання свідків та дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що заявлені вимоги підставні та підлягають до повного задоволення. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2, 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Та обставина, що сторони є батьками вказаних вище неповнолітніх дітей, сторонами та їх представниками не оспорюється. Сторони та їх спільні неповнолітні діти є громадянами США, що вбачається з їх особистих пояснень та копій паспортів (а. с. 30, 31, 36, 54, 55). Відповідач прибув в Україну на законний підставах з двома малолітніми дітьми сторін у липні 2016 р. та продовжує перебувати в Україні. Діти сторін залишились перебувати в Україні понад передбачений чинним законодавством України строк та термін, узгоджений сторонами, за одноособовим рішення та з волі їх батька - відповідача у справі. За змістом ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з копією рішення Окружного суду 18 - ї судової дільниці округу Ду Пейдж штату Іллінойс від 16.06.16 р., шлюб між сторонами було розірвано та затверджено узгоджений сторонами договір (мирову угоду) від 01.06.16 р. про врегулювання претензій - з дітьми - порядок виконання батьківських обов»язків щодо малолітніх дітей сторін (а. с. 12 - 24, 65 - 70). При цьому сторони добровільно погодились, що на обох батьків покладається виконання батьківських обов»язків і матір призначається основною особою, з якою будуть проживати діти. Сторони погодились, що будуть спільно приймати та вирішувати після взаємного узгодження всі важливі рішення щодо своїх спільних неповнолітніх дітей. Місце проживання матері буде вважатись основним місцем проживання неповнолітніх дітей сторін. Сторони узгодили спільно обговорювати та вирішувати питання, пов»язані з навчанням їх спільних неповнолітніх дітей. З плані охорони здоров»я дітей сторони узгодили, що консультативні послуги психологічної допомоги не повинні надаватись комусь з їх спільних неповнолітніх дітей без згоди обох батьків за винятком випадків надзвичайної ситуації. Сторони узгодили право батька проводити з дітьми певний достатній час для спілкування. Сторони узгодили порядок зміни умов договору. З липня 2016 р. спільні малолітні діти сторін перебувають зі своїм батьком - відповідачем у справі - в Україні, куди приїхали з відома та згоди позивача на певний визначений час погостювати, однак, де перебувають понад узгоджений сторонами як батьками термін. Наведене вище сторонами та їх представниками не заперечується. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Хоча вказане вище судове рішення не приймалось судовою інстанцією України, суд враховує, що сторони та їх представники не заперечують існування такого судового рішення та його обов»язковості для сторін; тощо, що суть такого рішення стосується безпосередньо долі малолітніх дітей сторін. Як слідує з копії довідки № 7 159 від 07.04.17 р. (виписки з домової книги про склад сім»ї та прописку) (а. с. 75), відповідач з 1979 р. значиться постійно проживаючим за адресою: [ADDRESS] у житловому будинку [PERSON]. Відповідно до копії листа виконкому Ковельської міськради Волинської області від 12.05.17 р. (а. с. 78), працівниками структурних підрозділів - органу опіки та піклування - встановлено, що спільні малолітні діти сторін проживають фактично з батьком - відповідачем у справі. Останнім створено належні умови для проживання дітей, мікроклімат у сім»ї нормальний, діти відвідують навчальні заклади м. Ковеля, зауважень немає. 03.05.17 р. питання щодо вказаних вище дітей заслуховувалось на засіданні комісії з питань захисту прав дітей. Однак, аналізуючи вищенаведену довідку, лист виконкому Ковельської міськради Волинської області, суд приймає до уваги, спільні діти сторін фактично проживають, хоча не значаться проживаючими за вказаною вище адресою разом з батьком - відповідачем у справі. Та ставлення іншого з батьків дітей - позивача у справі - до умов проживання та навчання, виховання дітей сторін комісією не з»ясовувалось і у акті не відображене. Згідно з копією характеристики на відповідача від 07.04.17 р., виданої за № 72 РЖКП № 1 (м. Ковель Волинської області) (а. с. 76), відповідач по місцю свого проживання в Україні характеризується виключно позитивно. Однак, аналізуючи вищенаведену характеристику, суд приймає до уваги, що по місцю проживання відповідач характеризується як такий, що з дня народження проживає за вказаною вище адресою по даний час, що суперечить як поясненням самого відповідача, який зазначає, що є громадянином США та більше 18 р. прожив у США, так і матеріалами справи, а тому суд вважає, що перед наданням такої характеристики підприємство не достатньо ретельно вивчало документи про місце проживання щодо особи відповідача. Згідно з копією довідки про доходи відповідача від 05.04.17 р., виданої СФГ «Фасти» (с. Мощена Ковельського району Волинської області) (а. с. 81), відповідач працює на постійній основі та має сталий доход. Згідно з копією характеристики на відповідача, виданої 04.04.17 р. за № 92/1 по місцю його роботи (а. с. 82), відповідач прийняти на роботу 06.10.16 р., характеризується виключно позитивно. Однак, аналізуючи вищенаведену характеристику, суд приймає до уваги, що по місцю проживання відповідач характеризується як такий, що з дня народження проживає за вказаною вище адресою по даний час, що суперечить як поясненням самого відповідача, який зазначає, що є громадянином США та більше 18 р. прожив у США, так і матеріалами справи, а тому суд вважає, що перед наданням такої характеристики підприємство не достатньо ретельно вивчало документи про місце проживання щодо особи відповідача. Як слідує з копій довідок, виданих Ковельською ЗОШ I - III ст. № 12 м. Ковеля, дитина сторін - малолітній [PERSON], [INFO], навчається у 1 - в класі (а. с. 77). Відповідно до копії характеристики малолітнього [PERSON] по місцю його навчання в Україні від 07.04.17 р. (а. с. 79), останній характеризується виключно позитивно та за характером спокійний, врівноважений, товариський, стриманий, швидко і легко адаптувався у новому класному колективі. Відповідач як батько займається вихованням дитини та піклується про неї. Згідно з копією довідки щодо стану здоров»я відповідача від 18.04.17 р., виданої Ковельською центральною райполіклінікою, останній на диспансерному обліку у нарколога не перебуває (а. с. 86). Згідно з копіями довідок щодо стану здоров»я малолітнього [PERSON], [INFO], від 29.08.16 р., 31.08.16 р., останній є здоровим, відмічено зміну молочного прикусу (а. с. 77, 84, 85). Як слідує з копії інформаційного листа, виданого КЗ «ДНЗ (ЦРЗ) № 9 «Пролісок» м. Ковеля, дитина сторін - малолітній [PERSON], [INFO], відвідує дошкільний навчальний заклад з 18.10.16 р. (а. с. 80). Відповідач як батько займається вихованням дитини та піклується про неї. Свідок [PERSON] в суді показала, що вона є практикуючим психологом. У грудні 2016 - січні 2017 р. відповідач із своїм сином - [PERSON] - звернувся до неї як до психолога за допомогою з врахуванням рекомендації лікаря - стоматолога, який виявив зміну прикусу у дитини у зв»язку з переживанням дитиною великої тривоги. Нею було проведено з дитиною декілька занять задля допомоги дитині позбавитись тривожного стану. Відповідач повідомив їй, що сторони шлюб розірвали, що матір дитини проживає далеко, дитина перенесла переїзд (переліт). Їй відомо, що такий наслідок як порушення прикусу у дитини не може виникнути на протязі короткого проміжку часу. Під час консультаційних бесід дитина розповіла їй, що попередньо проживала з матір»ю в США і там мали місце події, що і викликали тривожний стан. Вона виявила, що особливих проблем у дитини немає, але був виявлений певний рівень тривожності у дитини, що було знято до норми. Хлопчик під час тестування виявляв, що хоче бути поруч з батьком, братиком; не виявляв, що не хоче бути поряд з мамою, однак, остання визначалась на певній віддалі. Ознак потерпання дитини від насильства в сім»ї встановлено не було, однак, вона вбачала ознак того, що дитину пригнічував певний брак дозвілля. За 7 занять вона привела дитину до стану норми. Свідок [PERSON] в суді показала, що вона є класним керівником дитини сторін - [PERSON]. Лише тоді, коли завуч школи повідомила її, що телефонує матір дитини зі США, вона дізналась про окреме проживання батьків дитини. Дитина відмовилась спілкуватись з матір»ю. Дитина навчається дуже добре, добре поводиться, розвиток відповідає вікові. Батько дитини відвідує школу. Про вміст пакету документів, наданих адміністрації школи при прийнятті цієї дитини на навчання, їй не відомо, але їй відомо, що свідоцтво про народження дитини було викладено іноземною мовою з перекладом на українську. Відповідач при оформленні особової справи учня замовчав про ту обставину, що сторони розлучені та що мати дитини проживає у США. Свідок [PERSON] в суді показала, що вона є вихователем у групі дитячого садка, де виховується дитина сторін - [PERSON]. Дитину приводить у садок і забирає із садочка батько. З останнім у дитини спостерігаються дуже довірливі та теплі стосунки. Дитина добре розвивається та поводиться, належно доглянута, не виявляє ознак тривожності у своїй поведінці, є позитивною, товариською, комунікативною. Про вміст пакету документів, наданих адміністрації ДНЗ (садка) при прийнятті цієї дитини на виховання, їй не відомо. Відповідач повідомив їй, що дитину приводити та забирати буде лише він, та що матір дитини знаходиться далеко; що вони розлучені та має місце конфліктна ситуація. Про причини ж цього їй стало відомо у подальшому лише в ході судового розгляду. Відповідач казав також, що вони приїхали в Україні погостювати і вирішили залишитись. Потреби підключати психолога дитячого садка до процесу виховання цієї дитини вона не вбачала. Тобто, суд приходить до висновку, що відповідач за час проживання в Україні характеризується виключно позитивно, працює та має доход, займається вихованням спільних дітей сторін та піклується про них, влаштував дітей у навчальні (дошкільний та шкільний, відповідно) заклади м. Ковеля. Відповідно до характеристики позивача по місцю її проживання у США від 06.06.17 р., остання керуючою нерухомістю (будинком) у будівельному комплексі ТОВ «Ірон Гейт Пропертіс» характеризується позитивно як така, що поводила себе у побуті таким чином, що не надає підстав для висновку про наявність загрози з її боку життю чи здоров»ю малолітніх дітей сторін у сім»ї. Відповідно до листа, бейджа компанії «Сіті Вайд», довідки про доходи позивача у США, остання працює на постійній основі та має сталий доход, що спростовує доводи відповідача про відсутність доходу у позивача у США. Тобто, суд приходить до висновку, що позивач по місцю проживання та праці характеризується виключно позитивно, працює та має доход, займалась вихованням спільних дітей сторін та піклувалась про них. Відповідно до характеристики малолітнього [PERSON] по місцю його навчання у США від 06.06.17 р., останній, в період проживання зі сторонами ( до розірвання шлюбу), та позивачем (після розірвання шлюбу) у США, характеризується виключно позитивно та як дитина, яка поводила себе таким чином, що не надає підстав для висновку про наявність загрози для його життя чи здоров»я у сім»ї. Суд приймає до уваги, що на протязі тривалого проміжку часу - з липня 2017 р. по даний час - відповідач як батько спільних малолітніх дітей сторін, отримавши, за його поясненнями, від своїх малолітніх дітей інформацію про вчинення щодо них насильство у сім»ї з боку їх матері - позивача у справі, та її співмешканця, 15.07.16 р., не вжив жодних заходів до фіксування цього факту відповідними правоохоронними органами США чи України з метою їх перевірки, а у випадку виявлення - усунення, унеможливлення тощо; не надав переконливих доказів вчинення позивачем такого насильства і суду. Відповідачем не надано суду переконливих доказів того, що повернення спільних малолітніх дітей сторін по місцю їх проживання з позивачем у США буде загрожувати життю чи здоров»ю дітей. Разом з тим, сторони не узгодили позасудового вирішення спору, хоча, безсумнівно, прагнули цього. Так, як слідує з копії листа № 09 - 16/4 479 від 10.10.16 р. ГТУЮ у Волинській області, адресованого відповідачеві, управлінням юстиції за дорученням позивача в плані вжиття необхідних попередніх заходів для забезпечення повернення малолітніх дітей сторін у США, було запропоновано відповідачеві надати інформацію про причини неповернення дітей та пропозиція добровільного вирішення спору. Відповідач, як він пояснив у судовому засіданні, дійсно, надавав пояснення ГТУЮ у Волинській області 11.10.16 р. з приводу неповернення дітей позивачеві у США після відвідування родини в Україні та посилався на те, що йому стали відомі факти насильства у сім»ї позивача щодо дітей; що діти в Україні є належно доглянутими та соціально адаптованими та він вважає за доцільне, щоб вони підросли в Україні у зв»язку з тим, що у сім»ї позивача існує загроза їх життю та здоров»ю; погоджується задля найкращих інтересів дітей досягнути з позивачем відповідної домовленості. Копія такого пояснення мається у матеріалах справи. Відповідно до ч. 5 ст. 7 СК України, учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Як слідує з положень ч. 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у т. ч. способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Ситуація, що склалась у сторін та їх малолітніх дітей і пов»язана з неповернення дітей у США? де проживали вони та їх матір - позивач у справі,- самочинно та за переконанням лише одного з батьків - відповідача у справі, без згоди іншого з батьків - позивача у справі, не відповідає вказаним вище постулатам сімейного права. Утримання дітей сторін відповідачем в Україні не ґрунтується на законі та у судовому засіданні ним не доведено суду того, що примусове повернення дітей у США позивачеві несе реальну загрозу їх життю чи здоров»ю, або що діти прижились у родині його батьків в Україні настільки, що повернення їх у США буде суперечити їх інтересам. При цьому суд враховує, що діти, дійсно добре почувають себе з липня 2016 р. у родині свого батька в Україні. Вони належно виховуються та доглянуті, влаштовані у дошкільний та шкільний державні заклади. Однак, оскільки питання влаштування дітей у дошкільний та шкільний навчальні заклади було вирішено відповідачем всупереч судового рішення, яким було затверджено домовленість сторін по цьому питанню, без узгодження з позивачем як матір»ю дітей, а діти сторін є малолітніми. Самовільне вирішення такого питання призвело до того, що навчальний процес сина сторін - [PERSON] - що розпочався у 1 кл. навчального закладу у США, перервався залишенням його в Україні, і дитина розпочала навчання спочатку - з 1 - го класу школи. Позивач з липня 2017 р. розпочала відповідні досудові та судові процеси у відповідних органів з приводу притягнення відповідача до відповідальності за неповернення дітей по їх місцю проживання, суд вважає, що відсутні такі обставини, що свідчили б про наявність підстав для відмови у позові. Як вбачається з даних, що характеризують старшого із дітей сторін, він має здатність легко адаптуватись до новий умов, що, на думку суду, сприятиме тому, що він після повернення до матері по попередньому місцю свого проживання та навчання - легко подолає необхідність адаптування і наздогнати шкільну програму. З огляду на положення ст. 160 СК України, суд враховує, що навіть при тому, що дитина сторін - син [PERSON], 08 р. н., у судовому засіданні висловив суду однозначно небажання повертатись для проживання з матір»ю у США, однак, його думка не може стати визначальною для суду у розглядуваній справі. Так, він не досяг віку, з якого дитина самостійно визначає місце свого проживання. Заслухавши думку [PERSON], 08 р. н., суд враховує як вищенаведене його повідомлення, так і те, що до виїзду в Україну для гостювання дитина не висловлювала небажання проживати з матір»ю, а його образи на матір, однозначно, не свідчать про те, що вони викликані насильством у сім»ї чи іншими неправомірними діями з боку матері, що могли б бути розцінені судом як об»єктивна загроза життю чи здоров»ю дітей по місцю їх попереднього проживання з позивачем. А тому відібрання дітей сторін у відповідача та повернення їх позивачеві по місцю їх попереднього спільного проживання є доцільним, не суперечить інтересам дітей, відповідатиме найвищим їх інтересам з огляду на необхідність як врегулювання правовідносин між сторонами з приводу порядку виховання дітей, так і їх захисту, що стверджено і міжнародними правовими актами, зокрема, Конвенцією ООН про права дитини. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про, зокрема, відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. За змістом ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, що схвалена резолюцією 50/155 Генасамблеї ООН 21.12.95 р., ратифікованої постановою ВР від 27.02.91 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з Декларацією прав дитини, що прийнята резолюцією Генасамблеї ООН від 20.11.59 р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь - якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Тому суд вважає за доцільне допустити негайне виконання рішення по віддібранню дітей у відповідача та повернення їх позивачеві як особі, з якою проживали діти як за вказаним вище судовим рішенням, так і до їх від»їзду з відповідачем в Україну у липні 2016 р.. З відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved