Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивачем заявлені вимоги про збільшення розміру аліментів на утримання дитини сторін [PERSON], встановлених рішенням Ніжинського міськрайонного суду по справі №740/2780/14, з 800 грн. до 2000 грн. до повноліття дитини, а у разі продовження навчання-до досягнення 23-річного віку; стягнення додаткових витрат у вигляді одноразової виплати у розмірі 11318 грн. 63 коп та щомісячної суми додаткових витрат у розмірі 800 грн. на утримання дитини. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що сторони, які перебували у зареєстрованому шлюбу і який розірваний згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду від 04 серпня 2014 року, є батьками [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем і перебуває на її утриманні. За рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29 травня 2014 року відповідач є платником аліментів на утримання дитини у розмірі 1 / 6 частки заробітку (доходу), вказаний розмір аліментів, що становить 800 грн. на місяць, не забезпечує поточні потреби дитини. Прожитковий мінімум на дитину збільшився. Позивач працює, але отримує недостатній дохід, якого не вистачає на купівлю продуктів харчування для дитини, одягу, взуття, засобів гігієни, ліків, іграшок, вартість щомісячних покупок становить 2750 грн. в місяць. Дитина відвідує дитячий садочок, середній розмір харчування у якому становить в 2017 році 333 грн. 81 коп, за останні три роки позивачем сплачено-5588 грн. 90 коп. Дитина хворіє, внаслідок чого позивачем витрачено на купівлю лікарських препаратів-5980 грн. 43 коп. Позивачем оплачено дошкільну підготовку дитини, вартість якої становить 6123 грн., на кожного з батьків по 3061 грн. 97 коп. Позивач із дитиною відпочивали та оздоровлювались у Турецькій республіці, базі відпочинку Затока та базі відпочинку «Ковчег», у зв»язку з чим позивачем витрачено 16\~960 грн., 8716 грн. 53 коп та 7080 грн. відповідно. Позивач кожного місяця сплачує вартість оренди житла у розмірі 1500 грн., витрачає 400 грн. на заняття дитини в басейні, купує спеціальний одяг для таких занять, оплачує дитячий садочок та харчування у ньому, додатково сплачує витрати на дитячі заходи, св»ята, батьківські збори. Згідно заяви від 25 січня 2018 року позивач просить змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, оскільки відповідач працює без укладення трудового договору; стягнути 11318 грн. 63 коп додаткових витрат у вигляді одноразової виплати та щомісячно 800 грн. додаткових витрат. У відзиві на позов від 26 лютого 2018 року представник відповідача адвокат [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що відповідач постійно сплачує аліменти у призначеному судом розмірі. Позивач обмежує відповідача у спілкуванні з дитиною сторін [PERSON]. Відповідач з 2014 року не має постійного місця роботи в Україні і періодично їздить на заробітки до Російської Федерації. Матеріальне становище відповідача не дає змоги сплачувати аліменти у розмірі 2500 грн.. Відповідач також є платником аліментів на утримання своєї дочки [PERSON], [INFO]. Оздоровлення у зв»язку з лікуванням [PERSON] позивачем не доведено. 11318 грн. 63 коп та 800 грн., які заявлені позивачем, як додаткові витрати, не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України. У відповіді на відзив позивач зазначає про те, що відповідач є працездатною особою і не докладає зусиль для пошуку постійного місця роботи та піклування за дитиною, з якою з липня 2014 року повністю перестав спілкуватись. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позов за вищевикладених обставин. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні визнав позов в частині розміру аліментів-1500 грн., в іншій частині позов не визнав з підстав згідно відзиву. Дослідивши надані сторонами докази суд приходить до слідуючих висновків. Враховуючи зміст ст.ст.\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Сімейний кодекс України\~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3\~ст. 181 СК України).\~Стаття 192 СК України\~тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~ст. 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки\~ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2013 року у справі № 6-143 цс13. Законодавчо визначений обов'язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України\~). Сторони, які перебували у зареєстрованому шлюбі і який розірваний згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 серпня 2014 року, є батьками [PERSON], [INFO], зареєстроване місце проживання сторін в м.Ніжині Чернігівської області, фактичне місце проживання позивача разом із дитиною в м.Києві, відповідач є платником аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1 / 6 частки доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 29 травня 2014 року і до повноліття дитини, що підтверджується копією рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 червня 2014 року, яке з 26 червня 2014 року перебуває на примусовому виконанні Відділу ДВС Ніжинського МРУЮ, згідно копії довідки якого від 14 лютого 2018 року розмір сплачених аліментів за лютий місяць 2018 року становить 1000 грн.. Вказані обставини сторонами не заперечуються. Згідно копії довідки Ніжинського МРВ ДВС від 14 лютого 2018 року відповідач є платником аліментів на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 1 / 4 частки заробітку до досягнення дитиною повноліття згідно виконавчого листа №2-1244 від 02 липня 2009 року, виданого Ніжинським міськрайонним судом. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлений у 2018 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.. Розмір аліментів, визначений рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 червня 2014 року у розмірі 1 / 6 частки доходу не забезпечує [PERSON], [INFO], належного утримання, навіть на рівні мінімально встановленого законодавством. Частина 2\~ст.182 СК України\~встановлює, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням постійного зростання цін на продукти харчування, ліки та речі першої необхідності, вказаний прожитковий мінімум забезпечує лише мінімальні потреби дитини, а не достатні для повноцінного її розвитку. Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами\~СК України, так і ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини\~\~від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] офіційно не працевлаштований, разом з тим останній є фізично здоровою людиною та не позбавлений можливості працевлаштуватися з метою отримання доходу, необхідного для утримання його малолітнього сина [PERSON]. Посилання відповідача у відзиві на відсутність доходів не звільняє останнього від покладеного на нього законом обов'язку утримання дитини. Дитина у зазначеному віці потребує значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, у зв»язку з чим суд,

Outcome: partial