Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання угоди та приведення квартири до попереднього стану, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 12 липня 2011 року між ним та відповідачем укладено угоду про реконструкцію будинку [ADDRESS]. Незважаючи на виконання позивачем свої зобов'язань за договором, відповідач не виконав умов угоди. У зв'язку із цим просить суд розірвати угоду між співмешканцями будинку, укладену 12 липня 2011 року у [ADDRESS]; повернути квартиру до попереднього стану. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, крім того, надав суду копію свідоцтва про смерть, акт на включення газу, акт прийняття в експлуатацію після капітального ремонту будинку, споруди, житлового будинку, та висновок експерта №08/05-17я. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, надавши пояснення про те, що виконав усі умови угоди від 12 липня 2011 року, про що свідчить розписка позивача про відсутність претензій, здійснена на спірному договорі (а.с.36). Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] за вказаною вище адресою. 12 липня 2011 року між сторонами, як співмешканцями будинку, укладено угоду, згідно якої співмешканець 1 проводить реконструкцію будинку за адресою [ADDRESS]. У зв'язку із проведенням даної реконструкції виникла необхідність замурувати віконні отвори в квартирі [ADDRESS]. Співмешканець 2 надає згоду Співмешканцю 1 провести реконструкцію будинку [ADDRESS] і замурувати віконні отвори у його помешканні [ADDRESS]. В свою чергу Співмешканець 1 зобов'язується провести в квартирі [ADDRESS] ремонту роботи згідно переліку вказаному в договорі. У судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS] є багатоквартирним будинком. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім,ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.ст.152,154 ЖК УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів здійснюють контроль за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005р. №76. Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Згідно ч.15 ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій», здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. На думку суду, вказана вище угода сторін не може бути правовою підставою для проведення реконструкції будинку за адресою [ADDRESS], а лише підтверджує згоду одного із його співмешканців на проведення реконструкції. Відтак, позовна вимога про розірвання угоди не підлягає до задоволення, оскільки угода двох співмешканців багатоквартирного будинку на здійснення його реконструкції не створює правовідносин з приводу реконструкції будинку. Поряд з тим, як встановлено матеріалами справи, у сторін були відсутні дозволи компетентних органів на реконструкцію будинку. Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження №08/05-17я від 13.05.2017 року, квартира [ADDRESS] станом на час проведення дослідження не відповідає п.2.31, 3.4, 3.6, 5.13, 5.23 ДБН В.2.2-15-2205 «Житлові будинки. Основні положення». В приміщенні квартири [ADDRESS] наявні пошкодження конструктивних елементів, причиною виникнення яких могло стати виконання будівельно-монтажних робіт по прибудові на [ADDRESS], яка здійснюється впритул до стіни житлового будинку [ADDRESS] та приміщень квартири [ADDRESS] та невиконання умов угоди від 12 липня 2011 року. Крім того, при винесенні рішення по справі, суд враховує вимоги Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якої вирішуючи за позовами про визнання питання про наявність або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити в резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою таке визнання (наприклад, про анулювання актового запису про реєстрацію шлюбу в разі визнання його недійсним, анулювання свідоцтва про право власності в разі задоволення позову про витребування майна від добросовісного набувача тощо). З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точне та повне найменування юридичної особи, прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, відносно яких суд вирішив питання. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить суд повернути квартиру до попереднього стану, проте не зазначає прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, яка зобов'язана вчинити вказані дії. Положеннями ч.1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч.1 ст.15 цього Кодексу передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду на захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Однак, позивачем та його представником не надано суду належних та достатніх доказів невиконання відповідачем умов угоди. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід задовольнити, за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed