Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача, просить стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 58457,0 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Приватна фірма «Авіта» в особі її директора [PERSON] запропонувала укласти з ним трудовий договір. Трудовий договір був укладений 15.12.2019 року на час виконання певної роботи. У відповідності до вимог ст.21 та п.3 ст.23 КЗпП України він зобов`язувався доставити молочну продукцію в якості водія на великовантажному автомобілі марки «RENAULT» р.н. [NUMBER] за маршрутом місто Чорноморськ (Україна) - місто Баку (республіка Азербайджан). Відповідно до вимог наказу Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» підприємство, що відряджає працівника у відрядження за кордон, забезпечує його грошовими коштами для здійснення поточних видатків в межах узгоджених сум (авансом). Аванс приватною фірмою «Авіта» виплачений не був. Відрядженому працівникові відшкодовуються не підтверджені документальні витрати, а саме, добові витрати. За кожен день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98, яка визначає розмір добових в Грузії та Азербайджані в сумі 25 доларів США за кожен день перебування у відрядженні протягом 42 днів, що становить по курсу НБУ України -26520,0 гривень. Відповідно до ст.121 КЗпП України працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов угоди і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. За умовами угоди ним була доставлена продукція та її розвантаження було здійснене 27.12.2019 року в м.Баку Республіка Азербайджан. Оплата праці визначається виходячи з середнього заробітку по Україні у розмірі 12204,0 гривень. Перебування 42 дні у відрядженні передбачає 18396,0 гривень середнього заробітку. У відповідності до п.«д» ст.7 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від - 13.03.1998 року, працівникові відшкодовуються витрати на оформлення дозволів на в`їзд (віз). Дозвіл на перетин кордону Грузія - Україна становить 200,0 доларів США (5200 гривень). Оплата стоянки в Грузії - 42 ларі (375 гривень). Ремонт автошини напівпричепа 500,0 гривень в м.Чорноморськ Україна. Всього до стягнення підлягає 58457,0 гривень. На підставі вищенаведеного, просить стягнути з Приватної фірми «Авіта» на його користь заробітну плату у розмірі 58457,0 гривень, з яких: 26520,0 гривень - добові, 18396,0 гривень - середній заробіток, 230,0 доларів США (5980,0 гривень) - дозвіл на в`їзд, 200,0 доларів США (5200,0 гривень) - дозвіл на в`їзд; 42 ларі (375,0 гривень) - оплата за стоянку, 500,0 гривень - ремонт автошини. Справа поступила до суду 21.09.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 22.09.2020 року, позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк десять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали. 23 жовтня 2020 року позивачем подано заяву на виконання ухвали суду від 22.09.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.11.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Відповідач 08.12.2020 року скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, згідно з яким проти вимог позивача заперечує, просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до частини 1 статі 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідач з позивачем у трудових відносинах не перебував, доказів іншого не існує. Водночас, відповідач перебував у трудових відносинах з сином позивача - [PERSON] . Згідно з частиною 3 статті 24 КЗпП України, працівник не може допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове держане соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Перебування відповідача у трудових відносинах з [PERSON] підтверджується такими документами, як наказ № 3К від 04.03.2019 року, повідомлення ГУ ДФС у Львівській області про прийняття [PERSON] на роботу; особова картка. Щодо доставки позивачем товарів за маршрутом місто Одеса (Україна) - місто Баку (Республіка Азербайджан) відповідач зазначає, що доставки товарів позивач за вказаним напрямом не здійснював. Водночас, відповідачем здійснювалось міжнародне перевезення по замовленні № ВСU 2019/12/04 за маршрутом Німеччина - місто Баку (Республіка Азербайджан). Виконання вказаного вище міжнародного перевезення тягачем марки «RENАULT» р.н. [NUMBER] , напівпричіп р.н. [NUMBER] , здійснював водій [PERSON] (син позивача). Виконання вищевказаного рейсу сином позивача підтверджується засвідченою копією подорожнього листа № 1 від 12.12.2019 року. Маршрут здійснювався через паромну переправу місто Чорноморськ (Україна) - місто Батумі (Республіка Грузія), яка резервувалась відповідачем згідно листа - заявки 11.12.2019 року та оплачувалась відповідачем згідно інвойсу AR:822279 від 11.12.2019 року. Керівник відповідача 16.12.2019 року не зміг зв`язатися з водієм засобами мобільного зв`язку, не змогли зв`язатись з [PERSON] і агенти паромної компанії. На запит відповідача в паромну компанію, останньою надіслано відповідь, що водій не забрав квиток, та не загрузився на паром. У зв`язку із тим, що [PERSON] неодноразово підводив керівництво відповідача (зловживав спиртними напоями), останніми приймалось рішення зняти його з рейсу та повідомити про вищевказане його батька позивача [PERSON] , щоб останній їхав у місто Іллічівськ та забрав свого сина. Водночас позивач звернувся до керівництва відповідача з проханням, щоб сина не знімали з рейсу, а також запевнив, що за ним спостерігатиме і супроводжуватиме як пасажир, щоб [PERSON] не вживав алкогольних напоїв. Водій відповідача [PERSON] 20.12.2019 року сів на паром, а його батько позивач (в якості пасажира) його супроводжував. Перебування водія відповідача [PERSON] на паромі підтверджується ж самим позивачем, оскільки останнім до матеріалів позовної заяви долучено квиток KNS -191219/25 від 19.12.2019 року, виписаний на [PERSON] , як водія (категорія каюти Н). Водночас, позивач перебував на паромі як пасажир, що свідчить категорія каюти С2. Відповідач особливо звертає увагу на те, що позивачем до матеріалів позовної заяви долучено і інший квиток на паром, а саме квиток VNS [NUMBER] /61 від 19.09.2019 року, виданий [PERSON] , який взагалі не відповідає даті завантаження парому, вкотре підтверджує, що міжнародні перевезення вантажу здійснював не позивач, а його син. Щодо повноваження здійснення позивачем міжнародних перевезень зазначає, що відповідачем доручалось здійснення водієм [PERSON] 4 рейсів, а саме: місто Львів (Україна) - місто Баку (Азербайджан); місто Тбілісі (Республіка Грузія) - місто Київ (Україна); місто Київ (Україна) - місто Львів, вулиця Городоцька (Україна); місто Київ (Україна) - місто Львів, вулиця Шевченка (Україна). Для підтвердження продовження виконання вищевказаних рейсів (після розвантаження в м.Баку (Республіка Азербайджан) саме сином позивача [PERSON] відповідач долучив до матеріалів справи засвідчені копії наступних документів, а саме: СМR, попередню митну декларацію, ТТН, претензії контрагентів адресовані відповідачу. Після проведення вищевказаних рейсів, а також претензій зі сторони контрагентів відповідача, [PERSON] відповідачу скеровано заяву від 27.01.2020 року про звільнення з роботи за власним бажанням. На підставі наказу № 2К від 05.02.2020 року [PERSON] звільнено з роботи 05.02.2020 року за власним бажанням згідно з ч.1 статті 38 КЗпП України. З огляду на вище викладе, просить відмовити у задоволенні позову. Позивач 18.12.2020 року подав відповідь на відзив, згідно якого зазначає, що положення ст.21 КЗпП України не можуть бути застосовані для врегулювання даного спору. Відповідно до ст.24 КЗпП України, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору, незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. У відповідності до ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам. Приватна фірма «Авіта» в особі її директора [PERSON] відрядила його в м.Чорноморськ для прийняття рішення щодо подальшого транспортування тягачем в м.Баку (Республіка Азербайджан) молочної продукції, що швидко псується. Після прибуття в м.Чономорськ, ним було виявлено, що відповідно до транспортного замовлення, датою вигрузки продукції було зазначено 26.12.2019 року. Відповідачем була подана заявка від 11.12.2019 року згідно інвойсу AR 82279 від 11.12.2019 року. Проте, була пропущена дата погрузки на пором Чорноморськ - Батумі. Призначено погрузку на 19.12.2019 року на пором «KAUNAS». Водій [PERSON] не мав змоги перебувати за кермом тягача та ним було прийнято рішення взяти на себе обов`язки водія і доставити вантаж в м.Баку у визначений договором термін, що підтверджується роздруківкою карти тахографа 17.12.2019 р.-27.01.2020 р. автомобіля «RENAULT» р.н. [NUMBER] . З Республіки Грузія (м.Тбілісі) була доставлена продукція в м.Київ. У Києві була завантажена продукція фірми «Біола», яка доставлена у м.Львів 27.01.2020 року. При цьому, була звершена робота у фірмі «Авіта». Позивач не заперечував і не заперечує факту перебування [PERSON] у трудових відносинах з фірмою «Авіта». Проте, [PERSON] фактично не виконував обов`язки водія і за станом здоров`я не міг їх виконувати, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння. З 17.12.2019 року по 27.01.2020 року він перебував в автомобілі в якості пасажира. 27.01.2020 року у м.Львові на розподільчому пункті № 23 «АТБ-Маркет» обов`язки водія виконував тимчасово [PERSON] , який підігнав автомобіль з причепом до естакади на складі. Він вирішив, що цю функцію під`їзду до естакади краще виконає водій з більшим стажем водіння великовагових автомобілів. При цьому у позовній заяві наполягає на виплаті тих платежів, які йому належать, як заробітна плата і які підтвердженні матеріалами справи та відповідають чинному законодавству. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Вважають позовну заяву безпідставною та необґрунтованою. Просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та доводи сторони відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладанням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органом. Отже, законом передбачено, порядок укладення трудового договору й необхідні його умови, при прийнятті відповідного працівника на роботу. Відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту України № 58 від 29.07.1993 року із змінами та доповненнями, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Доказами, згідно зі ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. На підтвердження факту перебування у трудових відносинах з Приватною фірмою «Авіта» позивач зазначив, що фактично приступив до виконання трудових обов`язків після телефонного дзвінка директора ПФ «Авіта» [PERSON] , який попросив його виконати рейс з міжнародних перевезень. Разом з тим, судом встановлено, що позивач не подавав заяву про прийняття на роботу, не надав трудову книжку, а тому не був оформлений на підприємстві. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Відповідно до ст.29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови/праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст.139 КЗпП України). Відповідно до ст.ст.12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом, позивач повинен подати відповідні докази, що він був допущений до роботи у відповідача на умовах трудового договору та мав зобов`язання відповідача щодо оплати праці, що підтверджує наявність саме трудових відносин з роботодавцем. Позивачем не представлено суду доказів того, що він був прийнятий на роботу у Приватну фірму «Авіта», виконував роботу з відома відповідача та отримував заробітну плату. Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем суду не представлено. Не заслуговують на увагу долучені позивачем до матеріалів справи пасажирські квитки на пором, які підтверджують лише право проїзду на певну територію, однак не є доказом саме перебування у трудових відносинах чи виконання робіт у певний часовий проміжок (а.с.6-8). З долученої копії паспорта позивача вбачається, що йому надано дозвіл на перетин кордону в Республіку Азурбайджан, Республіку Грузію, однак позивачем не надано підтвердження того, що його візити у вищевказані країни викликані необхідністю виконання трудових обов`язків (а.с.3). Крім цього, судом не береться до уваги проїзний документ сполученням Львів - Одеса, оскільки такий також не підтверджує факту перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем (а.с.12). Вищенаведені докази не підтверджують факт роботи позивача за трудовим договором. Інших доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати в матеріалах справи відсутні. Виходячи з вищенаведеного, позивачем не доведено наявність трудових відносин між сторонами за спірний період у розумінні ст.ст.21, 24 КЗпП України, а саме наявність у взаємозв`язку таких обставин, які засвідчують наявність угоди між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України). Згідно зі ст.24 Закону України «Про оплату праці», виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту перебування у трудових відносинах з відповідачем.

Outcome: dismissed