Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 10 жовтня 2001 року між ним та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу будинку №29/1 по вулиці Дачній у місті Миколаєві. Даний договір було укладено Універсальною товарною біржею «Фенікс» та зареєстровано в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №614 від 10.10.2001 року та в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.10.2001 року за №15475. Перед укладенням договору сторони домовились щодо всіх істотних умов та вчинили дії щодо передачі та прийняття у власність обєкту нерухомості. У звязку з тим, що договір купівлі-продажу не був оформлений нотаріально, а відповідачі в даний момент відмовляються це зробити, позивач просить визнати вказаний договір дійсним. Крім того, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 31.03.2005 року, Миколаївським міським управлінням земельних ресурсів ДКЗ України 01.06.2005 року було видано державний акт про право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 426 квадратних метрів, розташовану за адресою: місто Миколаїв, вулиця Дачна, будинок 29/1. Частки кожного із співвласників визначені не були. З огляду на викладене, з метою реалізації свого права власності позивач просив визначити розмір часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку по 1/3 за кожним із співвласників. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою позивача, а [PERSON] є їхньою матірю. Позовні вимоги [PERSON] визнала частково, в частині визначення розміру часток співвласників земельної ділянки по 1/3 за кожним. Вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним вважала безпідставними, оскільки на її думку усі документи оформлені належним чином та не потребують нотаріального посвідчення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету, у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду предявленого позову були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надходило, таким чином, в силу ч. 2 ст. 77 ЦПК України суд вважає, що відповідачі та треті особи не зявилися до суду без поважних причин. З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи відповідно до вимог ст. 164 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи обєктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 10 жовтня 2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку №29/1 по вулиці Дачній у місті Миколаєві (а.с.5). Даний договір було укладено Універсальною товарною біржею «Фенікс» та зареєстровано в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомості під №614 від 10.10.2001 року та в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.10.2001 року за №15475. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 227 цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) розяснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно розяснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а в даний момент відповідачі, не оспорюючи дійсність правочину, ухиляються від нотаріального оформлення угоди, суд з метою захисту інтересів добросовісних учасників цивільних правовідносин, та дотримання принципу правової визначеності, регламентованого Європейською конвенцією про захист прав і основоположних свобод, вважає можливим визнати дійсним договір, укладений між сторонами. Щодо вимог про визначення часток у спільній сумісній власності суд виходить з наступного. Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Рішенням Миколаївської міської ради №32/16 від 31.03.2005 року громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було передано у спільну сумісну власність земельну ділянку 426 квадратних метрів, розташовану за адресою: місто Миколаїв, вулиця Дачна, будинок 29/1 (а.с.7). На підставі вказаного рішення Миколаївським міським управлінням земельних ресурсів ДКЗ України 01.06.2005 року було видано державний акт серії ЯА №063378 про право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 426 квадратних метрів, розташовану за адресою: місто Миколаїв, вулиця Дачна, будинок 29/1, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.6). Вказаний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010500100511. З огляду на викладене, суд, оцінивши та проаналізувавши наявні у справі докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги щодо визначення частки позивача [PERSON] у праві спільної сумісної власності земельну ділянку площею 426 квадратних метрів, розташовану за адресою: місто Миколаїв, вулиця Дачна, будинок 29/1, у розмірі 1/3 частки обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині, а саме: щодо визначення часток інших співвласників земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] по 1/3 за кожною позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем на надано документів щодо наявності повноважень на представництво інтересів вказаних осіб у суді, а із самостійними вимогами шляхом подання зустрічного позову вказані відповідачі в рамках розгляду даного позову до суду не звертались. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у сумі 162 гривні 40 копійок з кожного.

Outcome: partial