Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договір дарування нежитлових приміщень № 306 від 04.02.2010 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо нежитлових приміщень першого поверху № I, IV-X, загальною площею 52,3 м.кв. в літ. «Б-2», що знаходяться в м. Харкові, [ADDRESS], застосувати наслідки недійсності договору дарування нежитлових приміщень, звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0250 га по [ADDRESS] в м. Харкові шляхом знесення самовільно побудованої прибудови до житлового будинку, вказуючи, що 04.02.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нежитлових приміщень за № 306. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] нежитлові приміщення по [ADDRESS] в м. Харкові. Згідно спірного договору підставою для його укладення було те, що приміщення належали [PERSON] на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.10.2009 р., яке в подальшому було скасоване рішенням апеляційного суду м. Харкова від 15.08.2012 р. Відчуження нежитлових приміщень за спірним договором, право на, яке було набуто без достатніх правових підстав порушує право власності територіальної громади м. Харкова, а тому позивач вважає, що метою спірного договору була не передача права власності, а уникнення позбавлення [PERSON] права власності на спірне приміщення за спірним рішенням суду, вважає що договір дарування не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, що є підставою для визнання його недійсним. Крім цього, документи, що посвідчують право власності або користування [PERSON] земельною ділянкою по [ADDRESS] за наявними інформаційними масивами не обліковуються, а тому вважає, що є усі правові підстави для звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, від самовільно побудованої прибудови. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON], позов не визнали, заперечували проти його задоволення, оскільки, на момент укладання договору дарування між відповідачами заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.10.2009 р., не було скасоване та мало законну силу. Нежитлові приміщення першого поверху № I, IV-X, загальною площею 52,3 м.кв. в літ. «Б-2», що знаходяться в м. Харкові, [ADDRESS] було зареєстровані за [PERSON] на праві приватної власності у відповідності до діючого законодавства, отримано витяг про реєстрацію права власності, тобто він мав право на власний розсуд розпоряджатися спірними нежитловими приміщеннями, зокрема здійснювати дарування. Таким чином, твердження позивача про мету укладання договору дарування, вважає безпідставним не підтвердженим жодним доказом. Крім цього, [PERSON] отримала зареєстровану і інспекції ДАБК у Харківській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації. Відповідно до роз'яснення Державного агента земельних ресурсів України щодо надання в оренду або у власність землю під окремим приміщенням багатоповерхового будинку неможливо, оскільки не можливо створити об'єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна, виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу. Вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного: у відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Частина 1 ст. 60 цього Кодексу передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.10.2009 р., [PERSON] отримав право власності на нежитлові приміщення першого поверху № I, IV-X, загальною площею 52,3 м.кв. в літ. «Б-2», що знаходяться в м. Харкові, [ADDRESS] та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 30.12.2009 р. за № 24961942, реєстраційний № 29362775 номер запису 1695 в книзі 1, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», як таке, що не порушує майнові права територіальної громади м. Харкова, що вбачається згідно листа Харківської міської ради № 102109-09 від 29.12.2009 р. на ім'я директора КП «Харківське міське БТІ» за результатами розгляду матеріалів, направлених КП «Харківське міське БТІ» до Юридичного департаменту на виконання розпорядження Харківського міського голови « 2112 від 19.09.2008 р. «Про додаткові заходи щодо забезпечення вимог законодавства у сфері містобудування та земельних відносин». Згідно договору дарування від 04.02.2010 р. укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання отримала у власність нежитлові приміщення першого поверху № I, IV-X, загальною площею 52,3 м.кв. в літ. «Б-2», що знаходяться в м. Харкові, [ADDRESS]. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2010 р. за [PERSON] зареєстроване право власності на спірне приміщення, та згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 24.09.2012 р. № ХК 14112172880 спірні нежитлові приміщення готові до експлуатації. Так, рішенням апеляційного суду Харківської області від 15.08.2012 р., скасоване заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.10.2009 р. Згідно до ч.ч.1,3 ,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладання договору дарування між відповідачами заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01.10.2009р. не було скасоване та було чинним. Враховуючи те, що законом не заборонено укладання договору дарування між подружжям яке належить їм на праві власності, [PERSON] реалізував своє право передбачене ст. 41 Конституцією України щодо володіння, користування і розпорядження своєю власністю та положенню ст. 319 ЦК України щодо здійснення права власності на власний розсуд. Відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України № 138101313-13 від 01.08.2013 р. яким було надано роз'яснення [PERSON] щодо не можливості надати в оренду або у власність землю під окремим приміщенням багато поверхневого будинку, скільки не можливо створити об'єкт земельних відносин - земельну ділянку, не порушуючи єдиний комплекс нерухомого майна - виділити приміщення будинку як окрему будівлю та надати йому окрему адресу, яка необхідна для визначення місця розташування земельної ділянки як складова поняття «земельна ділянка». Також зазначено, що на земельну ділянку не може бути укладено договір оренди землі, в якому сторонами виступають кілька осіб (множинність сторін), а тому суд не бере до уваги посилання позивача на незаконне заволодіння та користування землею для експлуатації сомовільнопобудованої прибудови [PERSON] через те, що останній не отримав у власність (користування) земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Харкові. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону. Європейський Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також буде мати місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про невідповідність позовних вимог обставинам справи та наданим в їх обґрунтування доказам як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed