Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки та просив встановити факт проживання його та відповідачки однією сімєю без реєстрації шлюбу з квітня 2004 року по жовтень 2014 року, визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, стягнути з відповідачки грошову компенсацію вартості речей побутового вжитку та інших матеріальних цінностей, вселити позивача в квартиру та зобовязати відповідачку не чинити перешкод в користуванні квартирою, стягнути судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в 2004 році познайомився з відповідачкою на [PERSON], де він та відповідачка перебували на роботі. Починаючи з квітня 2004 року позивач та відповідачка почали проживати разом, вести спільне господарство, мали спільний бюджет. За спільні кошти вони вирішили придбати квартиру в м. Івано-Франківську, тому в жовтні 2007 року відповідачка поїхала в Україну та шукала квартиру, разом з сестрою позивача, для купівлі. 25.10.2007 року позивач та відповідачка за спільні кошти придбали квартиру № 56 на вул. Чорновола, буд. № 142 в м. Івано-Франківську. Оскільки позивач в цей час перебував за кордоном, то відповідачка оформила квартиру на себе. Після купівлі квартири відповідачка знову повернулась на [PERSON] де сторони продовжили дальше разом проживати однією сімєю. Позивач повернувся до України в жовтні 2009 року та почав проживати у спільній квартирі, роботи там ремонт. В 2011 році відповідачка також повернулась до України та сторони почали спільно проживати однією сімєю в спільній квартирі. За час спільного проживання сторони також придбали речі особистого вжитку, які також є обєктами спільної сумісної власності подружжя. В 2012 році відповідачка склала на користь позивача заповіт, в якому залишила квартиру позивачу. В жовтні 2014 року відповідачка поміняла замки в квартирі та не допускає позивача до квартири. Відповідачка повністю заперечує право позивача на його частку у спільній квартирі. Позивач з даного приводу звертався до правоохоронних органів. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не бажає вирішити спір, то позивач змушений звернутись з позовом до суду. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали. Представник позивача суду пояснив, що сторони проживали однією сімєю з квітня 2004 року, однак до 2006 року відповідачка була офіційно одружена, тому вони не наполягають на повному задоволенні вказаної вимоги. Також представник позивача не наполягав на задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації за речі побутового вжитку, оскільки відповідачка повернула частину речей відповідачу. В решті вимог просив позов задовольнити. Заяву про зменшення розміру позовних вимог чи про відмову від частини позовних вимог позивач чи його представник суду не надали. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні вимог позову відмовити виходячи з наступного. Відповідачка погодилась, що вона працювала на [PERSON], однак з позивачем жодних сімейних стосунків не підтримувала, проживала вона з своїм сином, що в судовому засіданні підтвердила дочка відповідачки допитана в якості свідка. Квартиру відповідачка придбала за свої кошти та кошти сина, які вони заробили на [PERSON] та частину коштів які вилучені від продажу квартири в м. Дубно, де раніше проживала відповідачка зі своїм чоловіком, сином та дочкою. Також представник відповідачки та її дочка вказували в судовому засіданні, що відповідачка не могла проживати на [PERSON] з позивачем бо відповідачка до 2006 року була одружена, а на [PERSON] після 2006 року вона одружилась з громадянином [PERSON], внаслідок чого отримала карту для постійного проживання на довгий період. Позивач справді проживав в квартирі відповідачки,однак виключно як квартирант, а також він мав робити ремонт та оплачувати комунальні послуги. Приїхавши в Україну відповідачка побачила, що ремонт не зроблений, комунальні послуги не оплачені, тому вона попросила позивача покинути її квартиру. Що стосується заповіту, який відповідачка склала на користь позивача, то заповіт був складений на прохання позивача, оскільки він хотів викупити квартиру та як гарантію, що відповідачка не продасть її нікому іншому, він попросив скласти заповіт. Однак, на даний час заповіт вже скасований іншим заповітом. З урахуванням наведеного просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Щодо вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу однією сімєю [PERSON] і [PERSON] з квітня 2004 року по жовтень 2014 року, то така вимога підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Сторони визнають, що в 2004 році вони перебували в Республіці [PERSON] на роботі, там познайомились. Позивач стверджує, що з квітня 2004 року вони з відповідачкою почали проживати як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, спільний побут та спільний бюджет. Однак, до 31 січня 2006 року відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.46). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Однак, факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації може бути встановлено тільки тоді, коли сторони не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі. Оскільки відповідачка до 31 січня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то встановленню підлягає тільки факт проживання позивача та відповідачки як чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу з лютого 2006 року по жовтень 2014 року. Суд заслухавши пояснення позивача, відповідачки, свідків, прийшов до висновку, що вказаний фак. Знайшов своє підтвердження. Зокрема свідок [PERSON], який разом з позивачем та відповідачкою перебував на [PERSON] з 2004 по 2006 роки, вказав, що позивач та відповідачка проживали разом, вели спільне господарство. Проживали вони в м. Бурджиба. Свідок [PERSON] суду дав покази в яких вказав, що з відповідачкою його познайомив позивач та сказав що це його дружина, відповідачка не заперечувала слів позивача. Їхнє знайомство відбулось десь восени або влітку 2005 року, точної дати свідок не памятає. Також сторони йому розказували що планують придбати квартиру в м. Івано-Франківську. Свідку відомо, що квартиру сторони придбали в 2008 році. Відповідачка сама купувала квартиру без позивача, але разом з сестрою позивача. В цей час позивач був на [PERSON]. Свідок [PERSON] також суду дав покази в яких вказав, що позивач та відповідачка приїхали з [PERSON] десь в 2006 році, восени або навесні. Позивач познайомив свідка з відповідачкою та вказав, що це його дружина, відповідачка не заперечувала. Свідок допомагав позивачу робити ремонт в квартирі. Свідок чув як позивач радився з відповідачкою, яка була на [PERSON], з приводу купівлі холодильника, кухонного набору. Позивач жив в квартирі сам поки не було відповідачки, а в 2010-2011 роках вони жили разом в квартирі. Представник відповідача заперечував проти показів свідка, просив їх не брати до уваги, оскільки свідки не компетентні, плутаються в показав, один з них напевне вживає алкоголь, а просив взяти до уваги покази свідка [PERSON], яка є дочкою відповідачки. Свідок [PERSON] суду дала покази в яких вказала, що її мати [PERSON] справді виїхала на [PERSON] щоб заробити грошей, однак на [PERSON] вона проживала з своїм сином, та братом свідка, а не з позивачем. В 2006 році батьки розлучились, продали квартиру в Бродах, кошти вилучені від продажу розділили порівну. На [PERSON] мама часто хворіла, тому вони вирішили купити квартиру в м. Івано-Франківську, що нею і було зроблено за допомогою ріелтора. В 2011 році мама дозволила проживати в квартирі як квартиранту позивачу, він повинен був оплачувати комунальні послуги та робити ремонт. В кінці 2012 року мама вирішила прожати квартиру. В 2014 році мама приїхала та попросила квартиранта виїхати, після цього найняла працівників та зробила ремонт в квартирі. Також свідок чітко назвала місто та вулицю де проживала її мати та брат на [PERSON]. Однак, суд вважає свідчення дочки відповідачки не обєктивними, оскільки вони є родичами. Крім того, відповідачкою не доведено суду наявність договірних відносин між позивачем та нею щодо найму квартиру, копії договору найму суду не надано. Копії договору про продаж квартири в м. Дубно також суду не надано. Голослівними є також твердження представника відповідача та свідка про те, що точно місце проживання відповідачки на [PERSON] та про її шлюбні стосунки з громадянином [PERSON]. Ксерокопія карти (а.с.85) та її оригінал, який оглянуто в судовому засіданні не підтверджують факту укладення шлюбу відповідачкою з громадянином [PERSON] [PERSON]. Голослівними є твердження про те, що у звязку з хворобою відповідачки вона вирішила купити квартиру саме в м. Івано-Франківську, а не в будь якому іншому місті України, наприклад Одесі, Херсоні, Ужгороді та інших містах з хорошим кліматом та природніми умовами. Суд вважає, що відповідачка та позивач вирішили купити квартиру саме в м. Івано-Франківську, оскільки позивач з Івано-Франківської області, проживав поблизу м. Івано-Франківську, та сторони проживали разом як чоловік та жінка. Крім того, факт того, що між сторонами склались шлюбні відносини підтверджується і тим, що в 2012 році відповідачка склала на користь позивача заповіт (а.с.17). Доводи представника відповідача про те, що заповіт було складено як гарантія купівлі квартири позивачем є не підтвердженими належними та допустимими доказами, оскільки в разі якщо сторони бажають укласти договір купівлі-продажу в майбутньому, то вони укладають попередній договір, вносять завдаток за квартиру та інше. А представник відповідача вказав, що відповідачка зустріла позивача випадково в місті, той не мав грошей та не мав де жити, тому вона його пустила пожити до себе в квартиру. Але знаючи це відповідачка вважає, що позивач знайде гроші та купить в неї квартиру та складає на його користь заповіт. Суд вважає, що відповідачка склала на користь позивача заповіт,оскільки вважала його своїм чоловіком, а квартиру їх спільною власністю. З наведених підстав вимога позивача про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу однією сімєю [PERSON] і [PERSON] з квітня 2004 року по жовтень 2014 року підлягає до часткового задоволення. Слід встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сімєю без шлюбу з лютого 2006 року по жовтень 2014 року. Щодо вимоги позивача про визнання на ним права власності на 1/2 частку квартири № 56 на вул. Чорновола, буд. № 142 в м. Івано-Франківську, то суд прийшов до висновку, що вказана вимога підлягає до задоволення виходячи з наступного. 25.10.2007 року відповідачка на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру № 56 на вул. Чорновола, буд. № 142 в м. Івано-Франківську (а.с.9). Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності (а.с.11). Загальна вартість квартири становить 22 206 грн.(п.4 Договору). Позивач вважає, що квартира придбана ними спільно з відповідачкою, а відповідачка вважає квартиру своєю особистою власністю. Суд прийшов до переконання, що квартира придбана сторонами за час їх спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та спільні кошти виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ст. 74 Сімейного кодексу України (надалі СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, сторони не досягли між собою згоди щодо поділу спільного майна, відносини між ними є негативними. Відповідачка стверджує, що квартира придбана нею за її особисті кошти, однак належних та допустимих доказів на підтвердження своїх слів суду не надала. Відповідачкою не надано суду копії договору продажу квартири в м. Дубно, довідки про доходи. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Сторони не домовились між собою щодо поділу спільного майна, факт їх спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу встановлено, факт того, що позивач проживав в квартирі та робив там ремонт, оплачував частково комунальні послуги як чоловік відповідачки також підтвердився в судовому засіданні показами свідків, копіям квитанцій, копією заповіту, а тому квартиру № 56 на вул. Чорновола, буд. № 142 в м. Івано-Франківську слід визнати обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідачки як подружжя та провести поділ майна шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири. Щодо решти вимог позивача, а сам: стягнення з відповідачки на користь позивача 32 687 грн. вартості речей побутового вжитку та інших матеріальних цінностей, то суд вважає такі вимоги позивача не доведеними належними та допустимими доказами. Позивачем не доведено факту купівлі всі рухомих речей які зазначені ним в позовній заяві та суму 32 687 грн. Також позивачем не доведено факту, що відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні квартирою чи проживанні в ній після того, як квартиру визнано обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнано право власності позивача на 1/2 частину квартири. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати за немайнову вимогу про встановлення факту та майнову вимогу про визнання права власності на 1/2 частину квартири. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: partial