Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач, в особі свого представника [PERSON], звернувся в суд з позовом до відповідача з тих підстав, що у територіальному відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області на ім'я [PERSON] було відкрито поточний рахунок № [NUMBER]. На вказаний рахунок перераховувалась пенсія [PERSON] та матеріальна допомога по догляду за дружиною-інвалідом ІІ групи. З поточного рахунку [PERSON] у період з 01.01.2014 р. по 13.03.2015 р. знімав 5 разів грошові кошти (28.07.2014 р., 03.09.2014 р., 03.11.2014 р., 19.11.2014 р., 19.12.2014 р.) в загальній сумі 9000 грн. На день звернення до суду за розрахунками позивача сума коштів на поточному рахунку повинна була становити 20948,99 грн. 13 березня 2015 р. позивач звернувся до територіальному відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області з проханням видати кошти з поточного рахунку, проте йому було повідомлено, що коштів на рахунку не має. Як стало відомо, що проти касира територіального відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» в сел. Обертин Тлумацького району Івано-Франківської області розпочато кримінальне провадження за фактом незаконних операцій з грошима та підробок документів. Оскільки позивачем кошти особисто з поточного рахунку не знімались, просив стягнути з відповідача 28458,36 грн. заборгованості по вкладу з нарахованими санкціями. 18.05.2016 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області провадження по справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за поточним банківським рахунком було зупинено до моменту прийняття рішення Городенківським районним судом Івано-Франківської області та набрання ним законної сили у кримінальному провадженні № 12015090240000084 (справа № 353/1267/15-к) про обвинувачення [PERSON] за ч. 3 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 358 КК України. Згідно відповіді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2017 вищевказане кримінальне провадження Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.10.2016 року було направлено для розгляду по суті Коломийському міськрайонному суду Івано-Франківської області. 16.05.2017 року Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області направив до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області виписку з вироку колегії суддів Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.03.2017 року, який набрав законної сили 20.04.2017 року, по кримінальному провадженню № 12015090240000084 (справа № 353/1267/15-к) про визнання винуватою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 358 КК України. 19.06.2017 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області провадження по справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за поточним банківським рахунком було відновлено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України» - Артиш В.В. в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача суму заборгованості у розмірі 21600,0 грн., яка була встановлена вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.03.2017 року. В задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Дослідивши та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах по справі, заслухавши думку учасників справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що у відділенні ПАТ «Державний ощадний банк України» № 10008/052 відкрито поточний рахунок № [NUMBER] на вклад «Пенсійний» у національній валюті для фізичної особи. Згідно виписки з рахунку у національній валюті за період з 01.01.2014 року по 13.03.2015 року станом на 01.01.2014 року залишок коштів на рахунку становив 10840,67 грн. Починаючи з 01.01.2014 року по 13.03.2015 року на рахунок надійшло коштів на загальну суму 30259,12 грн., з яких як зазначає позивач у позовній заяві, ним було знято 9000,0 грн., а кошти в сумі 21259,12 грн. ним не знімались (а.с. 7). 21.03.2016 року [PERSON] звернувся до начальника філії Івано-Франківського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» з заявою, в якій просив повернути йому кошти, які перераховані на ощадну книжку рахунок № [NUMBER], які надходили йому у вигляді пенсії та матеріальної допомоги по догляду за дружиною інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання (а.с. 8). 23.03.2016 року начальник філії Івано-Франківського ОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» [PERSON] листом повідомив [PERSON] про те, що 12.03.2015 року до ЄРДР за № 12015090240000084 внесено відомості, щодо незаконних дій колишнього працівника банку [PERSON] та про повідомлення їй підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Питання щодо повернення коштів по рахунку [PERSON] буде вирішено після прийняття рішення судом (а.с. 9). Оригінал ощадної книжки № [NUMBER] за заявою [PERSON] від 12.05.2015 року було долучено до матеріалів вищевказаного кримінального провадження (а.с. 10). Згідно копії обвинувального акту, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12015090240000084 від 12.03.2015 року щодо [PERSON] за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, встановлено, що старший контролер-касир ТВБВ № 10008/052 ПАТ «Ощадбанк» [PERSON] діючи з метою привласнення коштів банку шляхом їх незаконного зняття з поточного рахунку [PERSON], без відома та участі клієнта, виготовила завідомо неправдиві офіційні документи - його заяви на видачу готівки від 01.04.2014 року на суму 16500,0 грн., 03.06.2014 року на суму 4000,0 грн., 19.02.2014 року на суму 1900,0 грн., в яких у графі «підпис отримувача» підробила підписи [PERSON], а у графі «підпис банку» підробила підписи контролера-касира [PERSON] (а.с. 30-33). Згідно вироку Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.03.2017 року, який набрав законної сили 20.04.2017 року, по кримінальному провадженню № 12015090240000084 (справа № 353/1267/15-к) про обвинувачення [PERSON] за ч. 3 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 358 КК України, останню було визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 3, 4 ст. 358 КК України та на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання - у вигляді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців з позбавленням права обіймати посади пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності на строк 2 роки (а.с. 63-65). Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, вищевказаним вироком суду встановлено, що [PERSON], перебуваючи в приміщенні ТВБВ № 10008/052, із використанням наявного доступу до АБС «BARSWEB», з метою заволодіння чужим майном, а саме коштами банку, незаконно внесла відомості в автоматизовану банківську систему про зняття коштів з рахунку № [NUMBER] [PERSON], про що склала завідомо неправдиві офіційні документи від його імені - заяви на видачу готівки від 01.04.2014 року на суму 16500,0 грн., 03.06.2014 року на суму 4000,0 грн., 19.02.2014 року на суму 1900,0 грн., в яких у графі «підпис отримувача» підробила підписи [PERSON], а у графі «підпис банку» підробила підписи контролера-касира [PERSON], внаслідок чого у касі вказаного відділення незаконно отримала кошти в загальній сумі 22400 грн., які привласнила. В період часу з 03.09.2014 року до 19.12.2014 року [PERSON], на вимогу [PERSON], який будучи переконаним, що кошти знаходяться на його поточному рахунку, повернула йому частину привласнених коштів в сумі 800,0 грн. Таким чином, [PERSON] привласнила кошти ПАТ «Ощадбанк» з рахунку [PERSON] в сумі 21600,0 грн. У ч. 1 ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У ст. 1060,1061 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Вказаною статтею не врегульовано випадку, коли у строк, передбачений договором, банк не повернув вкладнику його вклад. Разом з тим, у ч. 3 ст. 1058 ЦК України вказано, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зет. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року N 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг. Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства; або з інших угод, які не суперечать Закону. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів вважається, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються у будь-якому порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Таким чином, спірні правовідносини врегульовані також й Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживача, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон 1023-Х1І). Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - це фізична особа, придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію особистих потреб, безпосередньо не повязаних із підприємницькою діяльністю виконанням обовязків найманого працівника. Ураховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження позовами фізичних осіб - споживачів товарів, робіт і послуг. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та і правочини. Отже, укладення між сторонами Договору про відкриття поточного рахунку на вклад «Пенсійний» породило для сторін цивільні права та обов'язки продавця та покупця, що регулюються Законом України «Про захист прав та споживачів». У статтях 60, 61 ЦПК встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами. Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. При вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобовязання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. За змістом ст. 526 ЦК України України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи». Відмовляючи повернути позивачеві кошти, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз. 1 ст. 1 протоколу вказано, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених з законом і загальними принципами міжнародного права». Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що відповідач не виконав свого обов`язку перед позивачем, чим порушено його право як споживача на своєчасне виконання такого обов'язку, суд вважає, що у відповідності до ст. 625 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити загальну суму боргу в розмірі 28458,36 грн., в т.ч. 20948,99 грн. - заборгованість за рахунком, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 13.03.2015 року до моменту звернення до суду 11.04.2016 року в розмірі 6829,37 грн. та 3% річних - 680,0 грн., згідно розрахунку проведеного позивачем у позовній заяві (а.с. 2 зворот). Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог, а тому позов слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що позивач у відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, то з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином на підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 23, 526, 527, 610, 611, 625, 1058, 1060, 1061, 1172 ЦК України, ст. 42 Конституції України, ст. ст. 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved