Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом, який мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 березня 2005 року йому на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований в [ADDRESS]. В даному будинку є прописаний відповідач, який фактично там не проживає більше десяти років, а понад три роки його місцезнаходження взагалі невідоме, тому просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності, знявши відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку. У судове засідання позивач не з'явився, однак подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання також не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 березня 2005 року (а. с. 7-8). Також встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрований, однак більше трьох років там не проживає [PERSON], що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] (а. с. 5, 9-11). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у будинку [ADDRESS] більше одного року, що стверджується довідкою виконкому Перечинської міської ради Закарпатської області за вих. № 264 від 23 лютого 2015 року, тому позов в частині визнання його таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком є обґрунтованим. Що стосується позову в частині зняття з реєстрації відповідача [PERSON] в будинку позивача, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, як роз'яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже, враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації відповідача [PERSON] в будинку позивача також підлягає до задоволення. Судовий збір сплачений позивачем [PERSON] підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved