Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачка являється матір`ю їх неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спільно з відповідачкою не проживають, вони розлучені, остання вона перебуває на заробітках за кордоном, вона матеріальної допомоги фактично не надає, дитина проживає з ним. Посилається на те, що на утримання дитини на даний час потрібні чималі кошти. Зазначає, що відповідачка є здоровою жінкою, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків не має. Зважаючи на викладене просить суд стягнути з відповідачки аліменти на його користь на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 3 500,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд вимоги задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в її відсутність. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні 19 лютого 2020 року позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, зокрема, вказував, що дитина перебуває на утриманні позивачки, умов для проживання дитини із позивачем немає. 19.02.2020 року в судовому засіданні було оголошено перерву за клопотання представника відповідача [PERSON] у зв`язку із викликом свідків, наступне судове засідання призначено 12.03.2020 року. Разом із тим, від останнього 12.03.2020 року надійшла заява про перенесення судового розгляду. Задовольнивши клопотання адвоката, судом призначено розгляд справи на 08 квітня 2020 року. У судове засідання 08.04.2020 року [PERSON] не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд прийшов до висновку, завершити розгляд справи у відсутності представника [PERSON] та його довірительки [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини: [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Глибоцького районного суду від 18 листопада 2016 року. Крім того, судом в становлено, що дитина [PERSON] проживає із батьком та знаходиться на його утриманні. Так, в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що його батьки розлучені, мати приблизно п`ять років тому виїхала за кордон і з того часу він проживає із батьком. Прим цьому вказував на те, що мати періодично надсилає йому посилки із продуктами харчування та передає деякі гроші, коли вона приїжджає в Україну вони проводять разом деякий час. Відповідно до довідки від 23 січня 2019 року Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 164 встановлено, що дитина [PERSON] [INFO] знаходиться на утриманні батька [PERSON] . Крім того, відповідно до актів обстеження житлово - побутових умов від 22 жовтня 2019 року та 03 лютого 2020 року, складеними Чагорською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області встановлено, що позивач із дитиною [PERSON] зареєстровані та проживають по [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована також відповідачка. Під час огляду встановлено, що житловий будинок опалюється, є тепла вода, в будинку чисто, прибрано, є продукти харчування. Також встановлено, що матеріально - побутові умови проживання [PERSON] для виховання та розвитку неповнолітнього сина [PERSON] є задовільними. У судовому засіданні факт того, що син [PERSON] перебуває на утриманні відповідачки не було доведено належними та допустимими доказами. Встановлено, що відповідачка [PERSON] нікого на утриманні не має, є здоровою, молодою та працездатною жінкою. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено статтею 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при призначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років з 01.01.2020 року становить 2218 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з метою забезпечення потреб та інтересів дитини, його віку, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму відповідного віку дітей, розміру мінімальної заробітної плати та обставини, які зазначені в ст. 182 СК України, а саме те, що відповідачка не має нікого на утриманні, є мамою дитини, є молодою, здоровою, працездатною жінкою може працювати і надавати утримання своїй дитині, розмір аліментів слід визначити в твердій грошові сумі, наближеній до рекомендованого розміру аліментів - 2200 гривень на дитину щомісячно. Як передбачено ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір. Разом із тим, враховуючи, що дана справа розглядається після скасування заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 27.02.2019 року, яким із відповідачки [PERSON] стягнуто судовий збір в розмірі 768,40 гривень, видано виконавчий лист та нею сплачено вказану суму, тому повторного стягнення, на думку суду, не потребує. На підставі наведеного та

Outcome: partial