Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

позивач звернувся в суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 000 000 доларів США в гривневому еквіваленті згідно курсу НБ України станом на 02.06.2016 року у розмірі 25090000 грн. 00 коп., а також три відсотки річних у розмірі 16510 грн. 68 коп., а всього в сумі 25106510 грн. 68 коп. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошової суми у розмірі 1 000 000 доларів США, про що відповідачем складено розписку. Оскільки умовами договору не було визначено строку виконання зобов'язання відповідача щодо повернення позики, тому переконаний, що такий обов'язок у нього виникає у відповідності до положень чинного законодавства, а саме протягом семи днів з моменту пред'явлення вимоги про повернення грошових коштів. Оскільки 05.05.2016 року ним було надіслано відповідачу письмову вимогу про повернення суми позики, яка вручена відповідачу 18.05.2016 року, однак по даний час відповідач грошові кошти йому не повернув, тому просить стягнути ці кошти з відповідача в примусовому порядку. Крім цього, у відповідності до положень ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 26.05.2016 року по час звернення до суду - 02.06.2016 року у розмірі 16510 грн. 68 коп. А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з аналогічних підстав, уточнила, що незважаючи на те, що правовими роз'ясненнями передбачено визначення гривневого еквіваленту валютного зобов'язання на день постановлення рішення, однак просить стягнути заборгованість за договором позики у гривневому еквіваленті станом на день звернення до суду з позовом. Одночасно вважає, що підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає, оскільки початок строку спливу такої співпадає з датою виникнення зобов'язання по повернення суми позики. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечила, зазначила, що на її переконання позовні вимоги є безпідставними в силу того, що у її довірителя відсутній обов'язок по поверненню отриманих на підставі представленої розписки грошових коштів. Зокрема вказала, що вказана розписка складена 16.09.2010 року в м.Києві та підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 1 000 000 доларів США. В той же час, у ній відсутні посилання про взяття [PERSON] на себе зобов'язання повернути [PERSON] ці кошти, як і не зазначено строку такого повернення. Натомість переконана, що між сторонами склалися відносини іншого характеру, в силу характеру яких позивач отримав зазначену суму, як компенсацію частини витрат понесених ним в ході здійснення господарської діяльності підконтрольними йому юридичними особами для задоволення підприємницьких потреб відповідача. Таким чином вважає, що оскільки справжня правова природа укладеного між сторонами договору підтвердженого розпискою є інша, відмінна від договору позики, а тому просить у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики відмовити. Крім цього, представник відповідача подала до суду заяву про застосування до заявлених позовних вимог наслідків спливу позовної давності. Вважає, що оскільки спірним договором не визначено ні обов'язку, ні строків повернення грошових коштів, а тому право вимоги у позивача виникло на наступний день після його укладення і станом на час подачі позову до суду трирічний строк для судового захисту права позивача сплив. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається, з представленої розписки про отримання позики, складеної 16.09.2010 року (а.с.4), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, [PERSON] отримав від [PERSON], у день її складання 16.09.2010 року, грошові кошти у розмірі 1 000 000 доларів США в якості позики. Відповідач факт укладення із позивачем договору позики заперечує, як і свій обов'язок повернути отримані на підставі розписки грошові кошти. Вважає, що на момент складання розписки між сторонами існували інші договірні правовідносини, що виникали в ході здійснення господарської діяльності підконтрольними їм суб'єктами господарювання. Дійсно, Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В той же час, у відповідності до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, в силу зазначених вимог закону відповідачем наведені обставини не доведені перед судом належними та допустимими доказами, зокрема, не представлено суду для огляду жодного з наведених у запереченнях доказів на підтвердження факту існування між сторонами інших договірних правовідносин, не доведено перед судом обставин отримання відповідачем коштів від позивача на будь-яких інших умовах, відмінних від умов договору позики. В той же час, як встановлено із змісту самої розписки така містить чіткі посилання відповідача про предмет та зміст укладеного між сторонами договору позики, дату отримання такої. Також суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності між сторонами договірних зобов'язань щодо повернення позики через відсутність у розписці відомостей про обов'язок позичальника повернути грошові кошти та строк виконання такого зобов'язання, як і його посилання на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11.11.2015 року № 6-1967цс15 виходячи з наступного. Положеннями частини 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, суд приходить до переконання, що не обов'язково умовами договору позики повинно бути визначено строк виконання зобов'язання щодо повернення позики, і такий може регулюватися сторонами виходячи із чинних положень цивільного законодавства. До того ж, з аналізу правових положень ст.ст.1046, 1047 ЦК України випливає, що розписка є лише письмовим документом, що посвідчує факт передання визначеної грошової суми від позикодавця до позичальника, і лише в цій частині підтверджує факт укладення договору позики. А тому у випадку не зазначення у розписці строків повернення позики, сам по собі цей факт не може бути підставою для звільнення позичальника від обов'язку повернути позикодавцю отриманих на підставі розписки грошових коштів. А враховуючи ті обставини, що відповідач складаючи розписку двічі власноручно зазначив у ній, що вказані грошові кошти він отримав від позивача в якості позики, яка за чинними нормами цивільного законодавства є поворотною, тому його посилання про існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, відмінних від тих, що регулюються договором позики, є необґрунтованими. За таких обставин, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами саме договору позики на суму 1 000 000 доларів США, і оскільки в ході судового розгляду встановлено, що на даний час відповідачем такі кошти позивачу на його вимогу не повернуті, він ними без відповідних правових підстав продовжує розпоряджатися, і ці обставини відповідач не спростував, а тому суд вважає підставними заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за цим договором позики. Одночасно вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договором позики від 16.09.2010 року суд враховує, що позика мала місце в іноземній валюті, а саме в доларах США. Однак, відповідно до ст.99 Конституції України, ст.ст.192, 533 ЦК України, правового висновку Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, встановлено, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином вирішуючи питання про стягнення заборгованості за договором позики, що надавалася у валюті, є правильним визначати грошовий еквівалент в національній валюті та здійснювати стягнення в гривні. Крім цього, суд враховує, що відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» гривневий еквівалент валютного зобов'язання має визначатися станом на день розгляду справи. Однак, як вбачається із матеріалів справи позивач звернувшись із позовом до суду, просить стягнути розмір заборгованості за договором позики в гривневому еквіваленті станом на день подання позову до суду, що був суттєво нижчим у порівнянні на даний час. Отже, враховуючи, що на даний час офіційний курс долара США є більшим у порівнянні із 02.06.2016 року, і позивач настоює на стягненні з відповідача заявленої у позові суми - грошового еквіваленту від суми позики саме станом на час звернення до суду, а суд при розгляді справи зобов'язаний неухильно дотримуватися принципу диспозитивності, тому суд позбавлений можливості виходу за межі заявлених позовних вимог і приходить до висновку про необхідність стягнення заборгованості за договором позики, обмежившись її гривневим еквівалентом саме на час звернення позивача з позовом до суду. А тому в цій частині позовні вимоги слід задоволити. В частині заявлених позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, договором позики строк виконання грошового зобов'язання його сторонами встановлено не було, а тому такий підлягав виконанню з моменту пред'явлення вимоги позикодавцем. Проте, наявну в матеріалах справи вимогу від 05.05.2016 року суд не вправі вважати за належно пред'явлену, оскільки факт її вручення боржнику позивачем не підтверджено належними та допустимим доказами. При цьому, посилання позивача на витяг з електронного реєстру поштових відправлень не може бути взятий судом до уваги як доказ вручення письмової вимоги боржнику в силу відсутності у ньому будь-яких даних про адресата поштового відправлення з штриховим ідентифікатором № 7901817320980. До того ж, факт вручення поштового відправлення підтверджується відповідною поштовою розпискою. Крім цього, суд зазначає, що навіть якщо така вимога була вручена відповідачу 18.05.2016 року, однаково до моменту звернення позивача до суду у відповідача не виникало прострочення грошового зобов'язання, оскільки положеннями ст.1049 ЦК України (яка є спеціальною нормою для даного різновиду правовідносин) надається право позичальнику повернути суму позики протягом 30 днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, а не протягом 7-и днів, як про це зазначав позивач. Таким чином, оскільки позивач просив стягнути три відсотки річних за період з 26.05.2016 року по 02.06.2016 року, коли у відповідача не виникало прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, суд одночасно не вбачає підстав для застосування до цих позовних вимог наслідків спливу позовної давності виходячи з наступного. Приписами ст.530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. На підставі ч.1 ст.252, ч.1 ст.253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Таким чином, для позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача боргу за договором позики від 16.09.2010 року за зобов'язанням, строк виконання якого не визначений, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, а боржник повинен виконати такий обов'язок у тридцяти денний строк від дня пред'явлення вимоги. А оскільки підтвердження про вручення відповідачу вимоги позивача у суду немає, і позивач звернувся з позовом безпосередньо в суд, що є підтвердженням вимоги до відповідача про виконання грошового зобов'язання, тому суд вважає, що для вимог позивача про стягнення заборгованості за спірним договором позики перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався про порушення свого права, після спливу тридцяти денного строку для виконання боржником цієї вимоги. Понесені позивачем судові витрати покласти на відповідача, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved