Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, зазначав, що під час виконання робіт по інвентаризації землі, яка знаходиться в користування Залізниці в адміністративних межах Сторожинецької міської ради виявлено, що в смузі відведення Залізниці від 20 км + 930м до 20 км + 975м за напрямком Глибока-Буковинська-Берегомет на відстані 7,4 м. від осі колії розташована земельна ділянка [PERSON], яка передана їй у власність Сторожинецькою міською радою Чернівецької області на підставі рішення Сторожинецької міської ради №28/22-2008 від 22.01.2008 року і, яка накладається на земельну ділянку Залізниці загальною площею 0,0266 га. На підставі цього рішення [PERSON] виготовила державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0929 га. Посилаючись на те, що зазначеним рішенням порушується право позивача на користування земельною ділянкою та воно суперечить чинному законодавству, просив визнати незаконним та скасувати рішення Сторожинецької міської ради від 22 січня 2008 року щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0929 га та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 11 квітня 2008 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені вище. Представник відповідача Сторожинецької міської Ради Андріященко О.Р. позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивачем не надано ніяких документів підтверджуючих право користування позивача на неї, а тому підстав відмовити [PERSON] у наданні у власність земельної ділянки не було. Крім того вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду без поважних причин, який просить застосувати при розгляді справи та в позові відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, пояснили, що міська Рада спірну земельну ділянку позивачу виділила у власність на законних підставах, оскільки ніяких підтверджуючих документів про право користування позивача на неї позивачем не надано. Крім того, позивач дізнався про порушення свого права у 2009 році, коли підприємством «Ріга» були виконані роботи по інвентаризації землі і техдокументація була здана до Сторожинецького відділу Держкомзему. В зв'язку з цим просили застосувати строк позовної давності та в позові відмовити. Представник третьої особи - відділу Держкомзему в Сторожинецькому районі Никифорюк М.І. вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з тих підстав, що на момент виготовлення державного акту на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] у позивача ніяких право установчих документів, передбачених діючим земельним законодавством, на земельну ділянку у смузі відведення залізниці не було, а, отже, і не було підстав відмовити [PERSON] у наданні у власність земельної ділянки та видачі державного акту. Крім того, також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення за захистом порушеного права з ти же підстав, на які посилалися відповідач та його представник. Просив застосувати строк позовної давності та в позові відмовити. Суд знаходить, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Сторожинецької міської ради №28/22-2008 від 22.01.2008 року року затверджено проект відведення та надано [PERSON] безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,0929 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На підставі цього рішення 11 квітня 2008 року [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД№113967. Згідно «Плана границ полоси ж.д. отвода линии Адинкота-Берхомет Львовской ж.д. в административних границах Сторожинецкого района Черновицкой области», розробленого в 1959 році проектною конторою Південно - Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці перегону Адинкота- Берхомет з привязкою до колії від км 15 + 310 м становить 15 м від осі колії. Зазначений план є документом який відповідно до нижченаведених норм законодавства та будівельних норм підтверджує, що ділянка землі знаходиться в смузі відведення, що перебуває у залізниці на праві постійного землекористування. Відповідно до ст.11 Закону України «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку відповідних об'єктів. Згідно зі ст.68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року №83, Інструкції «Про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, та нормами відведення земель для залізниці 468-74, затвердженими постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247. Вказані правові акти не суперечать Конституції і Законам України, тому відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» застосовуються на території України до прийняття відповідних актів законодавства України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач як землекористувач сплачує земельний податок за користування спірною земельною ділянкою. За змістом ч.4 ст.84 ЗК України, землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність. Пунктом «г» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може бути здійснено шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, за змістом ст.ст.152, 155 ЗК України визнання недійсним акта державного органу тягне за собою визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку З огляду на вищевказане, слід визнати частково обґрунтованими вимоги позивача ДТГО «Львівська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення міської ради №28/22-2008 від 22.01.2008 року, однак, тільки в частині земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні у позивача розміром 0,0266 га та визнання частково недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку в тій частині, що накладається, тобто площею 0,0266 га. Позивач належним чином обґрунтував розмір накладення земельної ділянки 0,0266 га актом від 12 листопада 2012 року, планом земельної ділянки в масштабі 1:2000, показами свідка [PERSON] В решті позовних вимог позивачу слід відмовити, оскільки виділенням у власність [PERSON] іншої частини земельної ділянки право позивача не порушується. Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду,оскільки дослідженими в судовому засіданні доказами - актом від 12 листопада 2012 року, планом земельної ділянки в масштабі 1:2000 доведено, що про порушення свого права позивач дізнався в момент проведення замірів розмірів накладання земельної ділянки, що належить відповідачу, тобто в листопаді 2012 року. Ці ж обставини підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Інших допустимих доказів, які б давали суду можливість встановити, що позивач дізнався про порушення свого права у 2009 році відповідачем, її представником та представником третьої особи суду не надано. Отже, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: approved