Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги по тимчасовій непрацездатності та моральної шкоди у розмірі 418203,80 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 25.01.2011 року він працював на посаді директора Сторонибабського місця провадження діяльності ДП спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», однак, наказом генерального директора ДП спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» № 433-к від 23.10.2014 року, звільнений з роботи. 27 березня 2015 року рішенням Личаківського районного суду м.Львова позов [PERSON] до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ генерального директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 23 жовтня 2014 року № 433-к «Про звільнення [PERSON] »; визнано незаконним і скасовано наказ заступника генерального директора з юридичних питань Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 06 січня 2015 року № 02-к «Про внесення змін до наказу від 23.10.2014 року № 433-к «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на роботі на посаді керівника [PERSON] місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 23 жовтня 2014 року. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2014 року по 27 березня 2015 року у розмірі 30236,76 гривень. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь [PERSON] 2000,0 гривень моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 23.10.2014 року по 28.11.2014 року відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді керівника Сторонибабського місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 7559,19 гривень. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» в дохід держави 789,57 гривень судового збору. Зазначене рішення суду було допущене до негайного виконання в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Так, судове рішення є обов`язковим до виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Однак, відповідач не виконав рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року та не поновив позивача на посаді керівника Сторонибабського місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», а також не виплатив, визначених у рішенні суду виплат. Враховуючи наведене, позивач вважає, що у відповідності до вимог ст.236 КЗпП України з метою відновлення порушених прав та законних інтересів, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, яке підлягало негайному виконанню. З аналізу положень ст.236 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної оплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, вбачається, що для розрахунку середньої заробітної плати позивача беруться виплати за календарні місяці, що передують події з якою пов`язана виплата, тобто затримці виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року та такі аналогічні місяцям, які враховувались судом при прийнятті вказаного рішення. Зазначає, що рішенням Личаківського районного суду від 27 березня 2015 року, встановлено середньоденний заробіток [PERSON] , який становить 359,90 гривень за один робочий день. Період затримки виконання рішення суду розпочався 31.03.2015 року та завершується 22.11.2019 року, що включає 1162 робочі дні. Тобто, сума, що підлягає до стягнення становить 418203,8 гривень (359,90 гривень (середньоденна заробітна плата позивача) х 1162 дні (кількість днів у періоді затримки виконання рішення про поновлення). Враховуючи наведене, просить позов задовольнити у повному обсязі. Справа поступила до суду 03 грудня 2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20 грудня 2019 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 28 січня 2020 року на адресу суду поступив відзив на позов, поданий представником відповідача Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». Відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника здійснюється на підставі заяви працівника та постановленої за результатом її розгляду ухвали суду в межах цивільної справи про поновлення на роботі. Тому [PERSON] мав звертатись з відповідною заявою в межах цивільної справи № 463/6506/14-ц за позовом [PERSON] до ДП «Укрспирт» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги по тимчасовій непрацездатності та моральної шкоди. Крім цього, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не входить до структури заробітної плати, відтак підлягає застосуванню строк позовної давності, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України. Відповідно до вказаної норми працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Із вказаними позовними вимогами позивач звернувся до суду лише 03.12.2019 року, що виходить за межі встановленого строку. Крім цього, останнього було повідомлено про виконання підприємством рішення суду 11.02.2019 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами. Відтак, позивачем не лише пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, а й безпідставно заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за вказаний період. Звертає увагу суду також на те, що 23.09.2015 року Апеляційним судом Львівської області ухвалено рішення про скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року, та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] 23.12.2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасував рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2015 року та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Тобто, в період з 23.09.2015 року по 23.12.2015 року не існувало жодного судового рішення, яке б було обов`язковим до виконання для ДП «Укрспирт», а отже позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що не узгоджуються з чинним законодавством. Вказаний період часу не є часом затримки виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року, тому відповідальність відповідача виключається. Крім цього, безпідставні та необґрунтовані доводи позовної заяви в частині стягнення з ДП «Укрспирт» на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 11.02.2019 року по 29.11.2019 року, оскільки як уже було зазначено та підтверджено належними доказами, а саме: наказом ДП «Укрспирт» № 17-к від 11.02.2019 року, [PERSON] поновлено на посаді керівника Сторонибабського МПД ДП «Укрспирт» з 23.10.2014 року та листом ДП «Укрспирт» №1.1.1-1.9.3/229 від 11.02.2019 року, останнього повідомлено про виконання підприємством судового рішення. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 05 лютого 2020 року на адресу суду поступила відповідь представника позивача на відзив відповідача у справі. Щодо заперечень відповідача про неправильний спосіб захисту, обраний позивачем, зазначає, що у відповідності до вимог ст.ст.221, 236 КЗпП України, ст.ст.4,5 ЦПК України та враховуючи правила підсудності, встановлені ст.28 ЦПК України, позивач правомірно звернувся до Личаківського районного суду м.Львова із вказаним позовом. Крім цього, із аналізу ст.ст.233, 236 КЗпП України вбачається, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. У даному випадку заявлена позовна вимога про оплату вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення ч.2 ст.233 КЗпП України, відтак строк звернення до суду не пропущений. Зазначає, що позивачу невідомо було про його поновлення на роботі відповідно до наказу від 11.02.2019 року № 17-к, оскільки у поштовому відправленні, що було відправлене відповідачем, позивач отримав копію наказу ДП «Укрспирт» від 06.01.2015 року та копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року. Щодо доводів відповідача про безпідставність включення періоду з 23.09.2015 року по 23.12.2015 року до затримки виконання відповідачем рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року, оскільки рішення не було чинним, а тому в цей час затримка виконання рішення суду мала поважні причини, зазначає наступне. В редакції ст.ст.367, 380 ЦПК України на момент ухвалення рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року, таке в частині поновлення позивача та стягнення заробітної плати за однин місяць у розмірі 7559,19 гривень допущено до негайного виконання. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року повинно було бути виконаним відповідачем не пізніше 28.03.2015 року, однак рішення не виконувалось впродовж більше чотирьох років. Крім цього, скасування рішення суду не звільняло відповідача від обов`язку негайного виконання такого рішення про поновлення на роботі, а лише могло бути підставою для повороту виконання рішення в порядку, передбаченому ст.380 ЦПК України. Крім цього, рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2015 року було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 23.12.2015 року як підставне, тому незаконне скасування на період з 23.09.2015 року по 23.12.2015 року рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року не можна вважати поважною причиною затримки виконання рішення відповідачем, при тому, що відповідачем таке рішення в негайному порядку не було виконано. Враховуючи наведене, обґрунтування відповідача у відзиві є безпідставними і такими, що не спростовують позовних вимог позивача, тому просить позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, з підстав наведених вище. Додатково зазначила, що 27.03.2015 року Личаківським районним судом м.Львова прийнято рішення про поновлення на роботі позивача, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.05.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017 року. Станом на момент звернення до суду із позовом, позивач наказ про поновлення на роботі не отримав, хоча заяву про примусове виконання рішення [PERSON] подав 07.04.2015 року. Зазначила, що розмір середнього заробітку у сумі 359,90 гривень встановлений рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року, за основу взято заробітна плата позивача у серпні-вересні 2014 року. Із наказом від 11.02.2019 року про поновлення на роботі позивач ознайомлений не був та не одержував у поштовому відправленні. Жодних актів відносно невідповідності вкладень отриманого поштового відправлення позивач не складав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги заперечив повністю, з підстав наведених у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки такий заявлений безпідставно, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2020 року виконано. Позивачу скеровувався відповідний наказ про поновлення на роботі рекомендованим поштовим відправленням. Крім цього, позивачем пропущено строк позовної давності, який встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України, так як даний вид виплати не є складовою заробітної плати. Зазначив, що у відповідача був відсутній обов`язок щодо виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року у період часу з 23.09.2015 року по 23.12.2015 року. Враховуючи наведене, просив у позові відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали цивільної справи № 463/6506/14-ц, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року (а.с.5-10), позов [PERSON] до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано наказ генерального директора Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 23 жовтня 2014 року № 433-к «Про звільнення [PERSON] »; визнано незаконним і скасовано наказ заступника генерального директора з юридичних питань Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» від 06 січня 2015 року № 02-к «Про внесення змін до наказу від 23.10.2014 року № 433-к «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на роботі на посаді керівника [PERSON] місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 23 жовтня 2014 року. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2014 року по 27 березня 2015 року в розмірі 30236,76 гривень. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь [PERSON] 2000,0 гривень моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 23.10.2014 року по 28.11.2014 року відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді керівника Сторонибабського місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт». Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 7559,19 гривень. Стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» в дохід держави 789,57 гривень. 03 квітня 2015 року Личаківським районним судом м.Львова видано виконавчий лист у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, допомоги по тимчасовій непрацездатності та моральної шкоди, - до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді керівника Сторонибабського місця провадження діяльності Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 23 жовтня 2014 року та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 7559,19 гривень (а.с.17). Вказаний виконавчий лист було скеровано у Відділ державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції разом із заявою про примусове виконання рішення суду (а.с.18). Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року залишено без змін (а.с.11-14). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року (а.с.15-16), рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року залишено без змін. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною 1 статті 94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Тому, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, відтак твердження відповідача про застосування строків позовної давності, встановленої ч.1 ст.233 КЗпП України є безпідставним. Крім цього, наведеним вище повністю спростовуються доводи представника відповідача щодо невірного способу захисту позивачем порушених прав, так як стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є трудовим спором. Рішення суду, яке не виконувалось, ухвалено Личаківським районним судом м.Львова, відтак, у відповідності до вимог ст.236 КЗпП України з врахуванням правил підсудності, визначених ст.28 ЦПК України, даний спір про оплату праці позивача підлягає розгляду Личаківським районним судом м.Львова. Відповідно до ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Так, рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Відповідно до наказу т.в.о. директора радника директора Лучечка Ю.М. від 11 лютого 2019 року № 17-к про поновлення на роботі [PERSON] (а.с.44) на виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова у справі № 463/6506/14-ц від 27 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 червня 2017 року, скасовано наказ ДП «Укрспирт» № 433-к від 23 жовтня 2014 року; скасовано наказ ДП «Укрспирт» № 02-к від 06 січня 2015 року; поновлено [PERSON] на посаді керівника Сторонибабського місця знаходження діяльності та зберігання спирту ДП «Укрспирт» з 23 жовтня 2014 року. Наказано Управлінню роботи з персоналом ДП «Укрспирт» згідно чинного законодавства внести відповідні записи до трудової книжки [PERSON] ; головному бухгалтеру ДП «Укрспирт» згідно чинного законодавства виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 серпня 2014 року по 27 березня 2015 року у розмірі 30236,76 гривень та моральну шкоду у розмірі 2000,0 гривень. Щодо періоду затримки виконання рішення суду слід зазначити наступне. Відповідач у своєму відзиві на позов покликається на те, що за період часу з 23.09.2015 року по 23.12.2015 року рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року було скасоване, відтак, у відповідача не виник обов`язок щодо виконання такого, а тому за цей період часу середній заробіток за час затримки виконання рішення стягненню не підлягає. Так, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2015 року (а.с.49-55), скасовано рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2015 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.09.2015 року скасовано (а.с.57-62), а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 23 вересня 2015 року, відтак, вказаний період часу затримки виконання рішення суду слід включити до розрахунку середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Викладене кореспондується з положеннями про те, що у роботодавця виникає обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи воно буде оскаржуватись. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Як вбачається з наведеного вище, рішення Личаківського районного суду від 27 березня 2015 року було виконане лише 11 лютого 2019 року, в той час коли обов`язок щодо його виконання виник 30 березня 2015 року, оскільки таке підлягало до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період одного місяця, тому доводи відповідача про виключення періоду з 23.09.2015 року по 23.12.2015 року безпідставні в силу принципу обов`язковості виконання рішення суду, яке звернуто до негайного виконання. Крім цього, доводи позивача про те, що копію наказу про поновлення на роботі він не отримував та про такий дізнався лише під час судового розгляду справи, а тому слід рахувати затримку виконання рішення суду до моменту заявлення позовних вимог, до уваги судом не беруться з наступних підстав. Як вбачається з листа № 1.1.1- 193/229 від 11 лютого 2019 року, адресованого [PERSON] (а.с.45), останнього повідомлено про виконання рішення Личаківського районного суду м.Льовова від 27.03.2015 року та скеровано відповідний наказ за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією про поштове відправлення, описом вкладення у цінний лист (а.с.46, 47). Позивач стверджує, що у поштовому відправленні були вкладення, які не відповідали опису та наказ про його поновлення на роботі він не отримував, однак, в ході судового розгляду представник позивача підтвердила, що жоден акт про відсутність вкладення у поштовому відділенні не складався. Так, представником позивача адвокатом Куць В.В. неодноразово скеровувався запит керівнику Сторонибабського МПД ДП «Укрспирт» з приводу надання інформації про поновлення на посаді [PERSON] (а.с.100-101, 103). Відповіді на адвокатські запити не отримано. Однак, викладені факти не можуть свідчити про те, що рішення суду не виконувалось та позивач має право на стягнення заробітку за цей період часу, оскільки вимоги КЗпП України не вимагають від роботодавця повідомляти поновленому працівнику про прийняття наказу. Справа в тому, що таке судове рішення виконується негайно - тож працівник вважається таким, що вже повідомлений судом. Подавати повідомлення про прийняття на роботу поновленого працівника не потрібно, адже трудові відносини з ним не укладаються заново, а продовжуються. Разом з тим, факт нез`явлення працівника на роботі не позбавляє роботодавця можливості вчиняти дії щодо його розшуку, надсилати йому повідомлення та/або копію наказу про поновлення на посаді. Враховуючи наведене, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року за період часу з 11 лютого 2019 року по 22 листопада 2019 року є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду виконано 11 лютого 2019 року та у відповідача відсутній обов`язок повідомляти позивача про його поновлення на роботі. Судом встановлено, що рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року, яке звернуто було до негайного виконання та обов`язок його виконати виник у відповідача 30 березня 2015 року. Відповідний наказ про поновлення [PERSON] на посаді, винесено лише 11 лютого 2019 року, тому період часу з 31 березня 2015 року по 10 лютого 2019 року є часом затримки виконання відповідного рішення суду, яке надає право на отримання позивачем відповідної виплати у відповідності до вимог ст.236 КЗпП України. Так, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що розмір середньомісячного заробітку позивача становив 7559,19 гривень. Даний факт сторонами не оспорювався та у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відтак, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , який береться за основу для визначення суми заробітку за час затримки виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2015 року становить 359,90 гривень (7559,19 х 2)/42. Беручи до уваги наведе, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 27 березня 2020 року за період з 31 березня 2015 року по 10 лютого 2019 року включно підлягають задоволенню та на користь позивача слід стягнути 347663,40 гривень, що становить добуток 966 робочих днів х 359,90 гривень середнього заробітку. Зокрема, кількість робочих днів у 2015 році становила 190 днів; 2016 рік 251 день; 2017 рік 248 днів; 2018 рік 250 днів; 2019 рік 27 днів. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 3476,63 гривень суми судового збору.

Outcome: partial