Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути на користь позивача з відповідача 135000 Євро (що за курсом НБУ станом на 30 липня 2015 року становить 3196219 грн. 50 коп.) які відповідач отримав від нього, позивача згідно з договором позики - згідно з письмовою розпискою від 24 червня 2008 року, наданою відповідачем. При цьому, посилався на положення ЦК України, зокрема ст.ст.1046, 1047, 1049 (щодо зобов'язань за договором позики) ЦК України. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та їх обґрунтування. Просив позов задовольнити. Проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з текстом вказаної спірної розписки (а.с.4, 66), в ньому відсутнє посилання на отримання відповідачем вказаних грошових коштів саме у якості позики, в тому числі, не зазначено зобов'язання відповідача повернути позивачу вказану суму грошових коштів, що не відповідає змісту договору, який діючим законодавством, ст.1046 ЦК України, визначений як договір позики. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України: за договором позики одна сторона - позикодавець передає у власність другій стороні - позичальникові грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.1047 ЦК України: - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень п.3) ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 та більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчиняться правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У відповідності з положеннями ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Проте, позивач не надав належних та допустимих доказів про те, що вказані кошти були надані ним відповідачу у позику, позивач не довів, що є кредитором відповідача на вищевказану суму за договором позики. Крім того, відповідно до положень ст.389 ЦК України гроші не можуть бути витребувані від добросовісного набувача. Враховуючі викладене суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки всі доводи позивача є безпідставними, такими, що не спростовують вищевказаних виснов ків суду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed