Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивачем [PERSON] подано до суду позов про визнання виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. від 12.06.2021 за №74339, таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивовано тим, позивачу поштою надійшов лист з постановою про відкриття виконавчого провадження, з якої він дізнався, що 12.06.2021 приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинила виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №74339, а на підставі даного виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турським О.В. відкрито виконавче провадження №66326104, стягувачем є ТОВ «Вердикт Капітал». За індетифікатором вказаним в цій постанові позивач дізнався, що приватним виконавцем також 29.07.2021 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 4995,24 грн. та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 400 грн., і 05.08.2021 року постанову про звернення стягненнна заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, де зобов`язано Комунальний заклад «Жмеринська дитячо-юнацька спортивна школа» Жмеринської міської ради, де позивач працює здійснювати відрахування із доходів боржника на користь стягувача в розмірі 20% від суми доходу (після відрахування податків та зборів) до виплати загальної суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витра виконавчого провадження в сумі 55347,63 грн. Однак позивач з даним грошовим зобов`язанням не погоджується та вважає зазначений виконавчий напис нотаріуса безпідставним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки винесений з порушенням встановленого законом порядку та без урахувань постанови Верховного суду від 14.082019 по ставі №569/8884/17, постанов Верховного суду України від 05.07.2017 №6-887 цс 17, та постанови Верховного суду України у справі №207/1587/16 від 19.09.2018, постанови КМУ №1172 від 29.06.1999 року та постановою КМУ №662 від 26.11.2014 року, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа №826/20084/14. Постановою Верховного суду від 12.03.2020 року справа 757/24703/18-ц. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вважає, що виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню та просить суд його скасувати. Ухвалою суду від 13.08.2021 року по даній справі було відкрито провадження. За ухвалою суду від 13.08.2021 зупинено стягнення, що проводиться приватним виконавцем Турським О.В. у виконавчому провадженні №66326104, яке відкрито на підставі виконавчого напису Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. від 12.06.2021 за №74339 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 49952,39 грн., до розгляду по суті цивільної справи №130/2217/21. Представник позивача адвокат Григоришин Д.В. в судове засідання не з`явився, попередньо надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про час та місце розгляду справи. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи. До суду повернулися конверти з відміткою «Причини повернення. Адресат відмовився» та «Адресат відсутній за вказаною адресою». Приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський О.В. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку та отримання ним ухвали про відкриття провадження на його електронну адресу, причини його неявки суду невідомі. Згідно з положеннями ч.7 та 8 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, відзиву на позовну заяву не надіслав. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 12.06.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 74339, відповідно до якого звернуто стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 49952,39 грн., на підставі кредитного договору укладеного між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимог є ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги є ТОВ «Вердикт Капітал» Стягнення заборгованості проводиться за період 21.12.2020 року по 25.05.2021 року. Сума заборгованості складає 49302,39 грн. Загальна сума, що підлягає стягненню - 49952,39 грн. Зі змісту виконавчого напису вбачається, що при його вчиненні приватний нотаріус керувався ст.87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року (а.с.34). На підставі зазначеного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Турським О.В. відкрито виконавче провадження №66326104, стягувачем є ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с.12-13) та 29.07.2021 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 4995,24 грн. (а.с.14-15) та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 400 грн.(а.с.16-17), 05.08.2021 року постанову про звернення стягненнна заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, де зобов`язано Комунальний заклад «Жмеринська дитячо-юнацька спортивна школа» Жмеринської міської ради, де позивач працює здійснювати відрахування із доходів боржника на користь стягувача в розмірі 20% від суми доходу (після відрахування податків та зборів) до виплати загальної суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витра виконавчого провадження в сумі 55347,63 грн.(а.с.18-19). Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11. 2014 року № 662 внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Однак, пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року на час їх застосування, а саме 12.06.2021 року, був визнаний судом незаконним та не чинним, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 2202.2017 року по справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року: «…оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.20217 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду Постановою від 20.06.2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Ч.2 ст.265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, укладених між позивачем та АТ «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимог є ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги є ТОВ «ВердиктКапітал» у простій письмовій формі, оскільки пункт 2 Переліку з 22.02.2017 року визнаний нечинним відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тобто, оспорюваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 12.06.2021 року - в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору. Отже, враховуючи, що на момент вчинення виконавчого напису за реєстровим №74339 від 12.06.2021року приватний нотаріус керувався нечинними положеннями Закону, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно ст.12 та ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем не було подано у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву та не додано відповідних доказів, які б підтверджували їх можливі заперечення, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис повинно бути визнано таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи вимогу позивача щодо стягнення з відповідача понесених ним витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 13000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст.903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Ст.632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір про надання правової допомоги допомоги від 05.08.2021 року, акт прийому-передачі виконаних робіт від 30.09.2021 року згідно договору про надання правової допомоги від 05.08.2021 року, детальний опис виконаних адвокатом відповідно від 30.09.2021 року до Договору про надання правової допомоги від 05.08.2021. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати ним коштів в розмірі 13000 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 13000,00 грн.

Outcome: approved