Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач за первісним позовом просить визнати договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Б. Хмельницького, буд. 4 смт. Кегичівка Харківської області, що посвідчений приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу [PERSON] 18 серпня 2014 року, реєстраційний номер 674, недійсним з моменту його укладення. Згідно з первісним позовом, 20 січня 1998 року позивач придбав у власність житловий будинок, який знаходиться по вул. Б. Хмельницького, буд. 4 смт. Кегичівка Харківської області. 28 лютого 1998 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] та разом з її сином стали проживати однією сімєю у вказаному будинку. 26 листопада 2010 року шлюб між ними було розірвано. Після цього позивач неодноразово пропонував колишній дружині виселитись, але це позитивного результату не дало, вона продовжувала разом із сином проживати в його будинку. Позивач був вимушений звернутися із позовом про їх виселення до суду. Відповідно до рішення Кегичівського районного суду від 27 січня 2014 року йому було відмовлено в задоволенні позову за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Оскільки бувша дружина з її сином створювали позивачеві перешкоди в користуванні будинком, а виселити їх позивач не міг, то вимушений був укласти 18 серпня 2014 року фіктивний договір купівлі-продажу належного йому житлового будинку з [PERSON], відповідачем за позовом. Після цього, за позовом [PERSON], відповідно до рішення Кегичівського районного суду від 24 лютого 2015 року [PERSON] та її сина [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування житлом по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області. Після їх виселення, позивач вселився у свій будинок та зробив у ньому капітальний ремонт, оскільки проживати у ньому було неможливо, а саме: замінив повністю систему опалення, встановивши нові котел та радіатори, замінив всі вікна (6 штук) на металопластикові, відремонтував водозабезпечення, у кімнатах положив ламінат, а на кухні кахель, переклеїв обої, у двох кімнатах та на кухні зробив потолки з гіпсокартону, встановив нові газову піч, водонагрівач, ванну та унітаз, які забрала бувша дружина. Таким чином, весь час після укладення фіктивного договору з відповідачем, будинок залишається у фактичному володінні позивача. Він в ньому зареєстрований, сплачує всі комунальні послуги, зробив капітальний ремонт. На земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд по вул. Б.Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області, що знаходиться в його користуванні, позивачем виготовлена технічна документація, яка затверджена на сесії Кегичівської селищної ради від 18 липня 2014 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує ст. 234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним з моменту його вчинення. Згідно із зустрічним позовом, позивачем, за договором купівлі-продажу від 18 серпня 2014 року було придбано у власність житловий будинок №4 по вул. Б. Хмельницького смт. Кегичівка Харківської області, відповідно до умов договору та вимог ст. 182 ЦК України, зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг №25695580 від 18 серпня 2014 року. Ще до підписання цього договору позивачем було особисто сплачено відповідачеві 100000 (сто тисяч) гривень, тобто в повному обсязі сплачено [PERSON] узгоджену між ними вартість будинку, гроші відповідач отримав особисто у повному обсязі ще до підписання договору. Після того, як позивачем у судовому порядку вирішене питання про виселення членів сімї [PERSON] [PERSON] та її сина [PERSON], та останні виїхали з цього будинку, позивач погодився на пропозицію відповідача щодо того, що він буде деякий час, до першої його вимоги про виселення, мешкати у належному позивачеві будинку. Таке рішення позивача було обумовлене тим, що самостійно мешкати в цьому будинку на той час він не мав наміру, а будинок мав знаходитися у жилому стані. На теперішній час, у звязку із зловживанням [PERSON] його довірою, та тою обставиною, що позивач бажає надати цей житловий будинок для тимчасового мешкання своїм близьким родичам, позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про виселення, на що останній не погодився, добровільно виселитися з будинку відмовився. Таким чином, відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його права на вільне користування, володіння та розпорядження належним йому будинком. Свої позовні вимоги зустрічний позивач обґрунтовує ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, згідно з якими, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, [PERSON] надав заперечення на первісний позов, згідно з яким, посилаючись на ст. ст. 202, 234, 319, 234, 235 ЦК України та практику Верховного Суду України, вважає його необґрунтованим, в звязку з наступним. Як вбачається з первісного позову, [PERSON], заявляючи про визнання договору недійсним, зазначив, як підставу позову ст. 234 ЦК України. Однак, він не зазначив у позові та не надав будь-яких доказів відсутності у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що сторони договору, ще до його укладення, не мали наміру на реальне настання правових наслідків укладеного ними правочину. Заперечуючи проти первісного позову позивач за зустрічним стверджує про те, що ним було особисто сплачено [PERSON] ще до підписання договору купівлі-продажу 100000 грн., тобто в повному обсязі сплачено продавцю [PERSON] узгоджену між ними вартість жилого будинку. При цьому, [PERSON] гроші за проданий будинок отримав особисто від позивача у повному обсязі ще до підписання договору. Узгоджена між ними вартість житлового будинку у 100000 грн. була обумовлена станом цього будинку на момент укладення договору. При укладенні договору саме [PERSON] стверджував, що будь-хто не зареєстрований у цьому будинку. Відповідно до п. 7 договору, ключі від житлового будинку та технічний паспорт на нього передано покупцеві, тобто зустрічному позивачеві, ще до підписання договору. З тим, щоб мати змогу продати будинок [PERSON] звернувся до відділу Держземагентства у Кегичівському районі Харківської області та отримав витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (площею 0,1396 га кадастровий №6323155100060140012) за № НВ-6301242892014 від 13 серпня 2014 року, який надав нотаріусу при кладенні договору купівлі-продажу (п. 4 договору), що в свою чергу свідчить про намір та волевиявлення [PERSON] саме продати розташований на цій земельній ділянці будинок. Відповідно до п. 8 договору, сторони стверджують, що у момент підписання цього договору вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки за договором, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані сторонами, договір укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним), це правочин не приховує інші правочини (не є мнимим чи удаваним), сторони володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти суть цього договору. Відповідно до п. 9 договору, вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом. Відповідно до п. 14 договору, право власності у покупця на жилий будинок виникає з моменту державної реєстрації договору. Вбачається, що право власності та речові права зустрічного позивача на житловий будинок №4 по вул. Б. Хмельницького смт. Кегичівка Харківської області, відповідно до умов договору та вимог ст. 182 ЦК України, зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить відповідний витяг. Вже придбавши у [PERSON] будинок, зустрічний позивач дізнався про те, що в ньому зареєстровані колишня дружина [PERSON] [PERSON] та її син [PERSON] З метою усунення перешкод у користуванні на свій розсуд придбаним будинком, зустрічний позивач саме за своєю ініціативою та волевиявленням, не узгоджуючи це питання з [PERSON], звернувся до суду з позовом про визнання зазначених осіб такими, що втратили право користування будинком, оскільки вони самостійно не бажали виселятися з нього, а продовжували жити в ньому. Рішенням суду (справа №624/88/15-ц) позов [PERSON] задоволено та встановлено, що ним, за договором купівлі-продажу від 18 серпня 2014 року було придбано у власність житловий будинок №4 по вул. Богдана Хмельницького смт. Кегичівка Харківської області. Саме як власник цього будинку позивач, відповідно до ст. 317 ЦК України, має право володіння, користування та розпорядження своїм майном на свій розсуд. Щодо доводів первісного позивача про те, що він на теперішній час мешкає в житловому будинку та здійснює його поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги, зустрічний позивач зазначає, що дійсно, після того, як ним у судовому порядку було вирішено питання про виселення [PERSON] та [PERSON] та останні виїхали з цього будинку, він погодився на пропозицію [PERSON] щодо того, що він буде деякий час, до першої його вимоги про виселення, мешкати у належному йому будинку та, відповідно, самостійно нести всі повязані з цим комунальні витрати. Таке рішення зустрічного позивача було обумовлене тим, що самостійно мешкати в ньому він на той час не мав наміру, а зазначений будинок мав бути в належному житловому стані. Щодо ремонту цього будинку за кошти [PERSON] будь-яким чином свої дії стосовно ремонту та придбання матеріалів [PERSON] з ним не узгоджував та, якщо це мало місце (чого позивачем не доведено), то він діяв за своєю власною ініціативою та несе повязані з цим ризики. На теперішній час, у звязку із зловживанням [PERSON] його довірою, зустрічним позивачем заявлено позов про його виселення. Таким чином, зустрічний позивач вважає, що своїми діями, як до укладення оспорюваного договору та і після, він довів про те, що угода, за якою він придбав у власність житловий будинок №4 по вул. Б.Хмельницького смт. Кегичівка Харківської області, є дійсною, а не фіктивною, а його волевиявлення було направлене саме на настання правових наслідків придбання цього житлового будинку у власність з наступним розпорядженням цим будинком на свій розсуд. У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним, та його представник, вимоги первісного позову підтримали, викладені в ньому обставини підтвердили, просили його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечують, у його задоволенні просять відмовити з підстав, викладених у позові. Додатково повідомили, що гроші за продаж будинку [PERSON] не передавались, технічний паспорт та домову книгу він передав [PERSON] для того, щоб він подав позов до суду про виселення бувшої дружини позивача, за це він обіцяв сплатити відповідачеві 500 доларів США, але після виселення бувшої дружини в судовому порядку [PERSON] документи позивачеві не повернув, домовленості між ними не дотримався. За всі ці дії [PERSON] нічого не платив, витрати по оформленню сплачував [PERSON] Він також звертався до інших людей для укладення фіктивного договору купівлі-продажу будинку, свідком цих домовленостей є його дружина та багато інших людей. Всі рахунки за комунальні послуги сплачує [PERSON], а [PERSON] жодного разу не приходив до будинку, особові рахунки на себе не переоформив. Крім того, представником первісного позивача надане письмове обґрунтування первісного позову та заперечення проти зустрічного позову, в якому, крім обставин, викладених у первісному позові та показаннях у судовому засіданні, на підтвердження того, що правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків зазначає, що вчинити фіктивний правочин [PERSON] пропонував не лише відповідачеві, але і іншим своїм знайомим, що підтверджено свідченнями [PERSON] Ніяких коштів за будинок [PERSON] не отримував (кошти не передавалися в присутності нотаріуса і представник [PERSON] не надавав жодного доказу на підтвердження факту сплати за будинок. Фактично будинок не передавався [PERSON] і залишається у володінні [PERSON] (після вчинення фіктивного правочину він на протязі 4 років жодного разу не зявився в будинок, позивач залишається в ньому єдиною зареєстрованою особою, що підтверджено копією його паспорта, всі рахунки по сплаті комунальних послуг оформленні на позивача, земельна ділянка, призначена для обслуговування житлового будинку знаходиться в користуванні відповідача відповідно до рішення сесії Кегичівської селищної ради від 18 липня 2014 року, копія якої долучена до матеріалів справи, після вчинення фіктивного правочину 18 серпня 2014 року, [PERSON] не міг передати будинок [PERSON] оскільки більше ніж пів року в ньому проживала ще дружина [PERSON] зі своїм сином і ключу від будинку були лише в неї). В будинку, без відома [PERSON], [PERSON] проведено капітальний ремонт на суму більше ніж 100 тис. грн., що не робилося б при умові зазначеній [PERSON] в зустрічному позові, а саме «проживання до першої вимоги про виселення». В свою чергу [PERSON] не надав жодного доказу того, що правочин було вчинено з наміром створення правових наслідків. Так, в зустрічному позові він зазначає, що особисто до підписання договору передав [PERSON] кошти за будинок в сумі 100 тис. грн., але не надав суду жодного, передбаченого законом доказу на підтвердження цього. Також він зазначає, що ключі від житлового будинку та технічний паспорт на нього [PERSON] передав йому ще до підписання договору. Дійсно технічний паспорт та домову книгу було передано [PERSON] з метою оформлення фіктивного договору купівлі-продажу будинку та послідуючого звернення до суду з метою виселення дружини та сина [PERSON] та зняття їх з реєстрації. Але ключі від будинку [PERSON] передати не міг, оскільки бувша дружина змінила замок на вхідних дверях і ключів у нього не було, що відображено в рішенні Кегичівського районного суду від 27 січня 2014 року, яке додане до матеріалів справи. Таким чином, фактично будинок [PERSON] [PERSON] не передавав, та, відповідно, [PERSON] будинок не оглядав і навіть не знав, що купував, так як бувша дружина нікого до будинку не пускала і щоб забрати свої речі [PERSON] звертався до поліції. Не відповідає дійсності і твердження [PERSON], що він пустив [PERSON] деякий час пожити в придбаному будинку, до першої вимоги про виселення. Як заявив [PERSON], і це підтвердила свідок [PERSON], на той час [PERSON] мав у власності квартиру і в нього не було необхідності в іншому житлі. Оскільки він знав, що правочин є фіктивним, то розпочав капітальний ремонт саме у своєму будинку, так як в ньому неможливо було проживати: відсутнє опалення та водопостачання, газова плита, водонагрівач, ванна, унітаз, обідрані стіни та зношені віконні рами. Все це на протязі року було відремонтовано та придбані нові котел та радіатори, газова піч, водонагрівач, ванна, унітаз, що підтверджується долученими до матеріалів фіскальними чеками та накладними. На даний час [PERSON] продав квартиру та разом з дружиною проживають в цьому будинку. Таким чином, жодного доказу того, що [PERSON] вважав правочин таким, що тягне за собою правові наслідки, він не надав. Більше того, його твердження щодо справжності правочину спростовується зібраними по справі доказами та показами свідка. На підставі викладеного, представник первісного позивача просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити. У судове засідання відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним, не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, за наявними у ній матеріалами. Його представник проти задоволення первісного позову заперечив, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові та запереченні проти первісного позову. Долучив до матеріалів справи додаткове письмове заперечення проти первісного позову, яке також підтримав у судовому засіданні, в якому зазначає наступне. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Таким чином, представник позивача за зустрічним позовом вважає, що сторона первісного позивача має довести наступні обставини та надати до суду докази, які підтверджують наступні факти: факт змови Продавця і Покупця з метою обману третіх осіб при укладені угоди; факт того, що сторони, які вчиняють правочин, мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином; факт наявності умислу Покупця на вчинення фіктивного правочину; факт того, що за угодою не передавалося будь-яке майно, передача якого передбачалася угодою. Однак, при наявності процесуальної можливості, стороною позивача за первісним позовом доказів, які встановлюють вказані факти, до суду не надано. При цьому, позивач за первісним позовом, доклав максимум зусиль для збору доказів свого проживання в спірному домоволодінні і цей факт він використовує як доказ фіктивності правочину. Однак, зібрані докази, які підтверджують факт проживання в спірному домоволодінні, жодним чином не доводять фіктивності угоди, а саме, факту змови, факту умислу, факту того, що будь-яке майно не передавалося по угоді. Крім того, представник позивача за зустрічним позовом звертає увагу на те, що в первісному позові позивач нічого не говорить про те, що майно за угодою не передавалось. Однак, п. 2 договору прямо вказує на те, що продаж домоволодіння вчинено за 100000 грн., які Продавець одержав від Покупця повністю до підписання цього договору. Договір, який містить вказане положення, підписаний [PERSON] Таким чином, [PERSON] на виконання умов договору було передано передбачене вимогами ЦК України майно грошові кошти. Доказів іншого стороною позивача суду за первісним позовом не надано, певні обставини підтверджуються певними доказами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, факт передачі майна грошових коштів підтверджується письмовим, нотаріально засвідченим документом договором купівлі-продажу, тобто на виконання правочину було передано майно і такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Цей факт позивач за первісним позовом не спростував передбаченими ЦПК України доказами. Також, у пункті 1 договору вказано, що Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв у власність від Продавця жилий будинок. Факт цієї передачі майна позивач за первісним позовом не заперечує та не спростовує наданими доказами. Крім того, з позову та доданих до нього документів вбачається як мінімум три юридично значимих дій, які вчинив [PERSON], як власник спірного домоволодіння: по-перше, це факт його державної реєстрації, по-друге, виселення з нього осіб в судовому порядку, по-третє, згода на тимчасове проживання первісного позивача в цьому домоволодінні. Згідно умов ЦК власник майна здійснює право власності на свій розсуд, в звязку з чим, дозвіл на проживання первісному позивачеві в спірному домоволодінні на умовах відповідача (оплата комунальних послуг), є саме формою здійснення [PERSON] права власності щодо належного йому домоволодіння та ніяким чином не підтверджує фіктивність правочину. Крім того, п. 7 договору додатково підтверджує факт передачі майна житлового будинку та грошей. Згідно з умовами цього пункту Покупець до підписання цього договору отримав ключі від житлового будинку та технічний паспорт на нього. Факт передачі та отримання технічного паспорту і ключів підтверджує те, що правочин не був фіктивним. Також представник позивача за зустрічним позовом звертає увагу на п. 8 договору, де вказано, що Продавець та Покупець стверджують, що у момент укладення договору вони усвідомлювали значення своїх дій і можуть керувати ними, розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним). Підпис Продавця під цим договором підтверджує факт того, що ця умова договору була відома позивачу за первісним позовом і з цим фактом він погодився. В преамбулі договору вказано, що сторони діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладення правочину (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Підпис Продавця під цим договором підтверджує факт того, що ця умова договору була відома позивачу за первісним позовом і з цим фактом він погодився. За таких обставин, представник позивача за зустрічним позовом вважає, що позивачем за первісним позовом надані до суду неналежні документи, які не можуть вважатися допустимими доказами. Крім того, факт проведення ремонтних робіт може бути підтверджений лише відповідним доказом судово-будівельною експертизою. Однак, на його думку, навіть доведений факт здійснення ремонтних робіт не є доказом фіктивності угоди, в звязку з тим, що він не спростовує факт передання майна по угоді, не доводить змови щодо обману, умислу Покупця на вчинення фіктивного правочину. Представник позивача за зустрічним позовом також зазначив, що відповідно до п. 1 оспорюваного договору Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв у власність від Продавця жилий будинок. Факт цієї передачі майна Позивач в тексті позову не заперечує та не спростовує наданими доказами. Крім того, з позову та доданих до нього документів вбачається як мінімум три юридично значимих дій, які вчинив [PERSON] як власник спірного домоволодіння, що також підтверджує факт передання йому майна - спірного домоволодіння. Перше, це факт державної реєстрації спірного домоволодіння, друге, - це виселення зі спірного домоволодіння осіб в судовому порядку, третя дія - згода на тимчасове проживання позивача в спірному домоволодінні. Згідно з умовами ЦК України, власник майна здійснює право власності на свій розсуд, в звязку з чим, дозвіл на проживання позивача в спірному домоволодінні на умовах відповідача (оплата комунальних послуг), є саме формою здійснення [PERSON] права власності щодо неналежного йому домоволодінні та ані яким чином не підтверджує фіктивність правочину. Із матеріалів цивільної справи № 624/88/15-ц, що витребувана судом при розгляді цивільної справи № 624/155/17, вбачається, що в матеріалах витребуваної справи відсутній технічний паспорт на домоволодіння за адресою: смт. Кегичівка вул. Б.Хмельницького, 4. Тобто, [PERSON], в справі про виселення [PERSON], не посилався на технічний паспорт як на доказ та не надавав його суду для долучення до матеріалів справи. Як на думку представника позивача за зустрічним позовом, цей факт спростовує позицію позивача [PERSON] про те, що технічний паспорт був переданий [PERSON] не в момент укладення договору купівлі-продажу та не з метою виконання умов договору, а з лише з метою використання його в якості доказу в справі про виселення, а саме передача відбулася лише в момент звернення до суду з позовом про виселення. Крім того, цей факт підтверджує позицію [PERSON], про те, що технічний паспорт був ним отриманий від [PERSON] саме на виконання умов договору купівлі-продажу, що також спростовує позицію [PERSON] про укладення фіктивного правочину. Факт передання технічного паспорту є дія, спрямована на виконання умов договору купівлі-продажу, в звязку з тим, що [PERSON] виконав дію на виконання умов договору, цей договір не може вважатися фіктивним. Із матеріалів цивільної справи № 624/88/15-ц, що витребувана судом при розгляді цивільної справи № 624/155/17, вбачається, що судом був встановлений факт того, що [PERSON] за договором купівлі-продажу було придбано у власність житловий будинок № 4 по вул. Б. Хмельницького в смт Кегичівка, Харківська область. Цей факт, встановлений рішенням суду, яке набрало чинності, був відомий [PERSON], що дозволяло йому оскаржити вказане судове рішення в цій частині в апеляційному порядку, в звязку з тим, що факт власності [PERSON] на вказану будівлю він не визнає. Однак, вказаних дій [PERSON] не здійснив. За таких обставин, встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини в справі №624/88/15-ц підтверджують обставини, на які посилається [PERSON] в справі №624/155/17, а саме те, що домоволодіння придбане ним на законних підставах. Щодо пояснень свідка [PERSON] представник [PERSON] зазначає, що вона надала пояснення про те, що вона не була свідком укладання угоди щодо спірного домоволодіння, передачі або не передачі грошових коштів, технічного паспорту. Про події, повязані з укладанням цієї угоди знає з чуток інших осіб, не була свідком нібито «зловмисної» змови Продавця і Покупця. Також звернув увагу суду на те, що позивач [PERSON] двічі на питання представника відповідача за первісним позовом про наявність доказів відсутності факту передання грошових коштів і технічного паспорту відповів, дослівно: «Мої правдиві слова». Однак, будь-яких доказів, передбачених ЦПК України, які б підтверджували позицію позивача щодо факту не передання грошових коштів, технічного паспорту за договором позивачем [PERSON] суду не надано. Також ним не надано доказів проведення оплати комунальних послуг, земельного податку, інших виплат, повязаних з проживанням у спірному домоволодінні. При цьому, саме на ці обставини [PERSON] посилався у своєму позові на підтвердження своїх вимог. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не зявилась, про те надали лист (а.с.73), з якого вбачається, що до неї, як до приватного нотаріуса звернулися громадяни [PERSON] та [PERSON] з документами для посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області. Ознайомившись з документами та встановивши намір сторін, а саме, бажання [PERSON] продати, та бажання [PERSON] придбати вищевказаний будинок, був посвідчений договір купівлі-продажу 18 серпня 2017 року за реєстровим №674. Про зазначені факти та обставини, які викладені в позовній заяві [PERSON], їй не відомо. Договір купівлі-продажу житлового будинку реєстровий №674 від 18 серпня 2014 року посвідчений нею відповідно до вимог чинного законодавства;. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що добре знає [PERSON] і [PERSON], також знає історію з виселенням колишньої дружини [PERSON] [PERSON]. [PERSON] погодився укласти з [PERSON] фіктивний договір. Вона особисто не була свідком передачі грошей за будинок та документів на нього. [PERSON] також пропонував її чоловіку укласти такий договір, чоловік розповідав, що [PERSON] просив інших людей укласти з ним договір. Вона знає, що [PERSON] робив ремонт у будинку, часто буває у цьому домоволодінні. [PERSON] попросив її бути свідком близько 3-х місяців тому. У судовому засіданні досліджені: копія паспорта [PERSON] з підтвердженням його анкетних даних; копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 20 січня 1998 року, згідно з яким, [PERSON] продав, а [PERSON] купив, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в сел. Кегичівка, вул. Б. Хмельницького, 4 Харківської області; копія рішення Кегичівської селищної ради Харківської області від 18 липня 2014 року №1080 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (КВЦПЗ 02.01) [PERSON] та признання права власності за територіальною громадою жителів смт. Кегичівка, сіл Антонівка та Зелена Діброва»; копія рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 27 січня 2014 року по справі №624/1208/13-ц, згідно з яким, зобовязано [PERSON] повернути [PERSON] документи на житловий будинок по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області, а саме, договір купівлі-продажу житлового будинку, технічний паспорт, домову книгу, в задоволенні позову про виселення [PERSON] та [PERSON] Р.В. з належного [PERSON] на праві приватної власності житлового будинку, що знаходиться по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області відмовлено; копія заяви [PERSON] начальникові Кегичівського РВ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] про вжиття заходів щодо його дружини [PERSON], яка перешкоджає йому потрапити у житловий будинок по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області; копія рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 24 лютого 2015 року по справі №624/88/15-ц за позовом [PERSON], яким визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області; копія договору купівлі-продажу НА16/00107 від 24 серпня 2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] на замовлення та установку металопластикових вікон; копії накладних та товарних чеків на оплату будівельних матеріалів; копія технічного паспорта на газовий опалювальний котел «Житомир-3»; копія акту 6574 первинної перевірки димових та вентиляційних каналів у житловому фонді, комунально-побутових і виробничих підприємствах після капітального ремонту чи нового будівництва від 03 листопада 2015 року; копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №83944514 від 31 березня 2017 року, згідно з яким власником житлового будинку по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2014 року; копія договору купівлі-продажу жилого будинку від 18 серпня 2014 року, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] жилий будинок №4 з надвірними будівлями, що знаходиться по вулиці Богдана Хмельницького селища Кегичівка Харківської області, продаж вчинено за 100000 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25695580 від 18 серпня 2014 року, згідно з яким, власником житлового будинку по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2014 року; копія паспорта та ІПН [PERSON]; лист приватного нотаріуса Кегичівського районного нотаріального округу [PERSON] від 12 липня 2017 року №495/01-16; копія технічного паспорта на житловий будинок №4 по вул. Б. Хмельницького смт. Кегичівка Харківської області, згідно з яким, власником цього будинку станом на 29 травня 2014 року є [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЖК України та відповідними підзаконними актами. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обовязків сторін цього договору. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу, він вчинений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, в ньому містяться всі істотні умови, з якими сторони погодилися, про що свідчать їх підписи у зазначеному договорі. Згідно положень ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України цивільним законодавством гарантується свобода укладання договору, відповідно до якої сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 234 ЦК України встановлені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно розяснень, які містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. Отже, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, правові наслідки, зумовлені договором, реально не настають. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним, він мав на меті придбати житловий будинок саме для власного володіння, користування та розпорядження ним. Судом встановлено, що оспорюваний договір вчинений у встановленій законодавством формі, скріплений підписами сторін, нотаріально посвідчений та пройшов державну реєстрацію. Право власності [PERSON] на житловий будинок, відповідно до ст. 182 ЦК України, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом. Згідно з пунктом 2 оспорюваного договору [PERSON] (продавець) одержав від [PERSON] (покупця) гроші в сумі 100000 грн. повністю до підписання цього договору. Ключі від будинку та технічний паспорт на нього передані [PERSON] [PERSON] також ще до його підписання. Такі дії сторін договору свідчать про свідоме (умисне) набуття ними права власності на житловий будинок (з боку покупця) та гроші в сумі 100000 грн. (з боку продавця), тобто спрямовані на реальне настання обумовлених оспорюваним договором правових наслідків. Зазначене первісним позивачем не спростоване, доказів зворотного суду не надано. Також суд бере до уваги письмове пояснення приватного нотаріуса Кегичівського районного нотаріального округу [PERSON] про те, що вона, ознайомившись з документами та встановивши намір сторін, а саме, бажання [PERSON] продати, а [PERSON] придбати житловий будинок по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області, посвідчила 18 серпня 2017 року договір купівлі продажу за реєстровим №674. Крім того, стороною позивача за первісним позовом не заперечене та не спростоване твердження позивача за зустрічним позовом про те, що після виселення у судовому порядку з будинку колишньої дружини [PERSON] [PERSON] та її сина [PERSON], він погодився на те, що [PERSON] деякий час, до першої вимоги [PERSON], буде мешкати у його будинку, оскільки той не мав наміру самостійно мешкати в ньому, а зазначений будинок мав знаходитися у жилому стані. Відтак, за наявності такої домовленості, посилання позивача за первісним позовом на здійснення ним капітального ремонту будинку, як на доказ фіктивності оспорюваного договору, суд також вважає безпідставним, а надані ним докази на підтвердження того, що ним здійснювався такий ремонт (накладні, товарні чеки), неналежними, оскільки не зрозуміло кому вони видавались та для якої мети. При цьому, суд погоджується з думкою представника зустрічного позивача про те, що навіть за умови доведеності факту здійснення ремонтних робіт, оспорюваний договір не можна вважати фіктивним, оскільки такі дії позивача за первісним позовом не спростовують факт передання майна по угоді, не доводять змови щодо обману, умислу покупця на вчинення фіктивного правочину. Розглядаючи зустрічний позов, суд виходить з того, правове регулювання житлових правовідносин здійснюється Конституцією України; Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Крім того, під час розгляду цієї справи суд керується постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 (із змінами). Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 2 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлений, а сторонами не заперечений, факт проживання [PERSON] у будинку по вул. Б. Хмельницького, 4 смт. Кегичівка Харківської області на момент розгляду та вирішення цієї справи по суті. Таким чином, суд, враховуючи свою позицію щодо первісного позову, вважає доведеним факт належності будинку позивачеві за зустрічним позовом, який, згідно зі ст. ст. 383, 391 ЦК, ст. ст. 150, 156 ЖК України, серед іншого, має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, вимагати усунення у цьому перешкод. Реєстрація та проживання відповідача за зустрічним позовом у цьому будинку обмежує зазначені права власника, в звязку з чим, суд вважає зустрічний позов таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суд бере до уваги позицію Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, що міститься в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення, відповідно до якої, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. Так, у першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право на користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст. 79 ЦПК України, серед іншого, складаються з судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню з первісного позивача на користь зустрічного позивача в сумі 1280 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved