Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» де третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу та договору про іпотеку не дійсним, посилаючись на те, що у серпні 2013 року йому стало відомо про те, що 21.05.2004 р. його дружиною - [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] згідно якого вказаний будинок перейшов у власність [PERSON]. В подальшому остання згідно нотаріально посвідченого договору іпотеки від 28.05.2004р. передала вищевказаний житловий будинок в іпотеку Мукачівській філії ПАТ КБ «Приватбанк» для забезпечення виконання взятого кредитного зобов'язання. Стверджує, що вказані два цивільно-правові договори укладені всупереч чинному законодавству та ними порушені його права та інтереси як співвласника, що є підставою для визнання недійсними даних угод, оскільки з 11.10.1986 р. він перебуває з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними набуто спільне майно і, зокрема, житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS]. Право власності на цей будинок було оформлено за [PERSON] 12.05.2004р. згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 122, виданого Вонігівською сільською радою. Згідно ст.. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Тобто право власності на будинок [ADDRESS] виникло саме 12.05.2004р. з моменту його оформлення та реєстрації. У відповідності до ст.. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.. 369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Аналогічні вимоги містяться у ст. 65 Сімейного кодексу України. Тобто для укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2004 р. необхідно було отримати його нотаріально посвідчену згоду, чого зроблено не було і продаж вказаного житлового будинку взагалі з ним не погоджувався. Відповідно до ч. 4 ст. 369 Цивільного кодексу України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 65 Сімейного кодексу України також передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст.. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Під час укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2004р. не було додержано вимог ст.. 203 Цивільного кодексу України, а саме у продавця був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, так як вона самостійно без її участі розпорядилась його часткою у спільному майні, а також даний правочин вчинено з порушенням ст.. 65 Сімейного кодексу України та ст.. 369 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тому стверджує, що відповідно з огляду на вказані норми, права власності на житловий будинок [ADDRESS] у [PERSON] не має. Згідно ст.. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно за умови, якщо воно належить іпотекодавцю на праві власності. Статтями 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що виключно власник має право розпоряджатись своєю власністю. Тобто, зважаючи на вказані норми, беручи до уваги, що [PERSON] не буде власником житлового будинку [ADDRESS] після визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.05.2004р., то відповідно і договір іпотеки, укладений нею для забезпечення взятих на себе кредитних зобов'язань має бути визнаний недійсним, так як не власник майна не має права передавати чуже майно в іпотеку, а також він обмежуватиме здійснення ним права власності на це майно. Враховуючи те, що про оспорювані ним договори він дізнався тільки в серпні 2013 року, коли до суду звернувся ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом про звернення стягнення на житловий будинок [ADDRESS] у зв'язку з наявність заборгованості у [PERSON] за кредитним договором, то вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. Тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.05.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно якого продано житловий будинок [ADDRESS] та визнати недійсним договір про іпотеку від 28.05.2004 року, укладений між Мукачівською філією ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечила та пояснила, що будинок [ADDRESS], який нею було збудовано у 1965 році після пожежі згорів у 1993 році, після чого був побудований новий будинок, але цього нотаріусу вона не говорила, оскільки ніхто в неї не питав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просить суд справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянув у її відсутності. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти позову заперечив стверджуючи, що відповідно довідки характеристики від 27.05.2004 року будинок, який передано в іпотеку побудовано в 1965 році, тобто до шлюбу [PERSON] та [PERSON] Крим цього стверджує, що позивач пропустив строки звернення до суду , оскільки позов подано до суду 29.11.2013 року, а спірні правовідносини виникли, укладення договору купівлі-продажу 21.05.2004 року, а договору іпотеки 28.05.2004 року. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що при посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] нею з довідки характеристики виданої Тячівським РДПТІ було встановлено, що вказаний будинок побудовано у 1965 році. Стверджує, що оскільки шлюб було між [PERSON] та [PERSON] укладено 1986 році то вказаний будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, а тому підчас укладення договору купівлі продажу не потрібно було згоди [PERSON] Разом з цим пояснила, що на час посвідчення вказаного договору купівлі-продажу ніхто сторін її не повідомив про те, що в 1993 році під час пожежі вказаний будинок згорів, після чого повністю відновлювався.. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 257 , 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А згідно до ст. 267 ч.ч.4,5 цього Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено судом у серпні 2013 року позивач дізнався про порушення своїх прав, у зв'язку з прийняттям оскаржуваних договору купівлі-продажу від 21.05.2004 року та договору іпотеки від 28.05.2004 року, у зв'язку з чим не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, а тому цей строк поновленню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва [NUMBER] від 11.10.1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11.10.1986 року. 21.05.2004 р. [PERSON] уклала договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] згідно якого вказаний будинок перейшов у власність [PERSON]. 28.05.2004 року [PERSON] уклала договір іпотеки згідно якого передала вищевказаний житловий будинок в іпотеку Мукачівській філії ПАТ КБ «Приватбанк» для забезпечення виконання взятого кредитного зобов'язання. Разом з цим судом встановлено, що право власності на цей будинок було зареєстровано за [PERSON] 12.05.2004р. в Тячівському ДПТІ на праві приватної власності про що зроблено запис в реєстрову книгу №1 під реєстром №126 від 12.05.2004 року, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 122 від 12.05.2004 року, виданим Вонігівською сільською радою . Згідно ч.2 ст.. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Як вбачається право власності на будинок [ADDRESS] виникло у [PERSON] саме 12.05.2004р. з моменту його оформлення та реєстрації. Крім цього довідкою Вонігівської сільської ради №425 від 15.04.2014 р. стверджено, що у 1993 році вказаний будинок у результаті пожежі згорів, після чого був відновлений. Таким чином суд до уваги не бере твердження представника Приватбанку та нотаріуса проте, що [PERSON] на була права власності на будинок [ADDRESS] до шлюбу з [PERSON] У відповідності до ст.. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2 ст.. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників…. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Аналогічні вимоги містяться у ст. 65 Сімейного кодексу України. Як вбачається для укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2004 р. необхідно було отримати нотаріально посвідчену згоду позивача, чого зроблено не було і продаж вказаного житлового будинку взагалі з [PERSON] не погоджувався. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Також відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України ….. дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Під час укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2004р. не було додержано вимог ст.. 203 ЦК України, а саме у продавця був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності, так як [PERSON] самостійно без участі [PERSON] розпорядилась його часткою у спільному майні, а тому суд вважає, що слід визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21.05.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно якого продано житловий будинок [ADDRESS]. У відповідності до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих , що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З наведених норм Закону вбачається, що [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] не має не з моменту визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.05.2004 року, а з моменту його укладення, тобто вона взагалі не була власником вказаного будинку. Згідно ст.. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно за умови, якщо воно належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що виключно власник має право розпоряджатись своєю власністю. Отже беручи до уваги, що визнавши договір купівлі-продажу від 21.05.2004 року не дійсним [PERSON] не є власником житлового будинку [ADDRESS] , то відповідно і договір іпотеки, укладений нею для забезпечення взятих на себе кредитних зобов'язань слід визнаний недійсним, так як не власник майна не має права передавати чуже майно в іпотеку. Враховуючи вище наведене суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити визнавши не дійсними договір купівлі-продажу від 21.05.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], згідно якого продано житловий будинок [ADDRESS] та договір про іпотеку від 28.05.2004 року, укладений між Мукачівською філією ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] Судові витрати покласти на позивача.

Outcome: approved