Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 01 грудня 2017 року у розмірі 39711,0 доларів США та неустойки у розмірі 1985,55 доларів США, а всього 41696,55 доларів США. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідачем була надана відповідна розписка про отримання коштів у розмірі 39711,0 доларів США. [PERSON] зобов`язався повернути отриману в позику суму коштів до 31 січня 2018 року. Незважаючи на визначені терміни повернення позики, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав. На звернення про повернення суми позики не реагує жодним чином. Станом на момент звернення до суду із вказаною позовною заявою кошти не повернені. Крім цього, умовами договору позики передбачено, що у разі невиконання зобов`язання позичальник сплачує неустойку розмірі 5% від ціни позики, що становить 1985,55 доларів США. На підставі наведеного, просить позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 39711,0 доларів США, неустойку у розмірі 1985,55 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду у розмірі 9605,0 гривень. Справа поступила до суду 25 березня 2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. Представник позивача [PERSON]. у судове засідання 24 грудня 2019 року не з`явилась, належним чином повідомлена про розгляд справи. Скерувала на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися без поважних причин, хоча належним чином були повідомленими про час і місце розгляду справи. Відзив на позов не подали. Клопотання про відкладення розгляду справи, яке повторно скерував відповідач [PERSON] на адресу суду до уваги не береться, оскільки жодного документального підтвердження про перебування відповідача за кордоном ним не представлено, зокрема, фотокопію паспорта громадянина України для виїзду за кордон із відміткою про перетин кордону України, не подав. Також, суд враховує, що відповідач скористався правом на надання йому правової допомоги та у матеріалах справи містяться повноваження його представників [PERSON] та [PERSON] , однак такі у судове засідання також не з`явилися. Відтак, суд не вбачає жодних обставин, які перешкоджали відповідачу з`явитися в судове засідання особисто або забезпечити явку свого представника в судове засідання та вжити заходів щодо участі у розгляді даної справи, а тому розгляд справи завершено без участі сторін, які не з`явились у судове засідання. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 24 грудня 2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається, з представленої розписки про отримання позики, складеної 01 грудня 2017 року (а.с.6), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 30 жовтня 2019 року з участю представника позивача, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с.107), [PERSON] отримав від [PERSON] , у день її складання грошові кошти у розмірі 39711,0 доларів США, що в еквіваленті становило 1100000,0 гривень та зобов`язався повернути 39711,0 доларів США до 31 січня 2018 року. Також встановлено, що [PERSON] не повернув борг за договором позики від 01 грудня 2017 року по даний час. Договір позики відповідачем не оспорювався, письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів, та сплати неустойки відповідачем не надано. Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, який у відповідності до положень ст.263 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до умов договору позики від 01 грудня 2017 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , у разі неповернення останнім коштів у встановлені договором строки, [PERSON] зобов`язується сплати неустойку у розмірі 5% від суми позики, що становить 1985,55 доларів США. Водночас, у відповідності до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідачем зобов`язань за договором позики від 01 грудня 2017 року не виконано, строк виконання завершився 31 січня 2018 року, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про підставність заявлених позовних вимог позивача, а тому позов [PERSON] слід задовольнити. Разом з тим, слід зазначити, що оскільки згідно із змістом розписки зобов`язання визначено в іноземній валюті, а тому з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума заборгованості за договором позики саме в іноземній валюті. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 9605,0 гривень судового збору.

Outcome: approved