Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 21.07.2017 Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис №52. В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом зазначив, що з 21.07.2017 перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого неповнолітніх дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає те, що з відповідачем в психологічному плані вони не сумісні, по цій причині в сім`ї виникали сварки та скандали, які привели до того, що вони втратили один до одного почуття любові та взаєморозуміння, спільне життя стало неможливим. З відповідачкою сумісно не проживають. Позивач посилається на те, що подальше подружнє життя суперечить його інтересам, відповідач категорично відмовилася розривати шлюб в органах реєстрації актів цивільного стану, у зв`язку з чим він звертається до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22.02.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання на 22 березня 2019 року. 22 березня 2019 підготовче засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. Підготовче засідання призначено на 08 квітня 2019 року. 04 березня 2019 року від відповідача через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява до позивача про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якій з урахуванням уточненої зустрічної позовної заяви від 08.04.2019 відповідач просить визнати за нею в порядку поділу майна, набутого подружжям за час шлюбу, право власності на 1/2 (50%) частину автомобіля: марки - SKODA, модель - OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, VIN код [NUMBER] , а в разі його неподільності - стягнути на її користь з [PERSON] вартість її частки автомобіля в розмірі 77998 грн., залишивши право власності на автомобіль за [PERSON] ; відмовити позивачу за первісним позовом у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу в зв`язку із недоведеністю неможливості вирішення питання розірвання шлюбу в позасудовому порядку згідно ст. 106 СК України; стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач по первісному позову, позивач за зустрічним позовом зазначила, що з 21.07.2017 перебуває у шлюбі з [PERSON] , від якого неповнолітніх дітей не мають. Одруження виявилося невдалим, оскільки в грудні 2018 року вона викрила чоловіка у подружній зраді, тому сімейні відносини між ними фактично припинені з грудня 2018 року. У зв`язку з чим вона неодноразово пропонувала чоловіку подати до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу, тому його посилання в позовній заяві на те, що вона відмовляється розірвати шлюб в позасудовому порядку, не відповідають дійсності, не підтверджуються жодними доказами, що, на її думку, є підставою для відмови в задоволенні первісного позову. Відповідач по первісному позову, позивач за зустрічним позовом зазначила, що в період шлюбу 24.07.2018 за рахунок їхніх заощаджень ними був придбаний автомобіль марки - SKODA, модель - OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, VIN код [NUMBER] , який був зареєстрований в Територіальному сервісному центрі №4443 на чоловіка. Автомобіль перебуває у користуванні [PERSON] Вартість автомобіля на час його набуття складала 5900 доларів США, що по курсу НБУ станом на 24.07.2018 в гривневому еквіваленті становить 155996,00 грн. Позивач за зустрічним позовом посилається на те, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто, у зв`язку з чим вона звертається до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 08 квітня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підготовче судове засідання відкладено до 22 квітня 2019 року. 12 квітня 2019 року від позивача по первісному позову, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що спірний автомобіль марки - SKODA, модель - OCTAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, VIN код [NUMBER] , є його особистою власністю, оскільки його було придбано не за рахунок спільних заощаджень, про що стверджує [PERSON] , а за кошти, які належали йому особисто. Позивач по первісному позову, відповідач за зустрічним позовом зазначив, що ще задовго до укладення шлюбу з [PERSON] , а саме з липня 2012 року він розпочав заощаджувати кошти на придбання бажаного автомобілю. З 02.07.2012 по теперішній час він працює в Новопсковському РТМО та отримує регулярний дохід у вигляді заробітної плати, сума чистого доходу за період часу з 02.07.2012 по 30.06.2017 (до реєстрації шлюбу) за вирахуванням податків та аліментів на утримання дітей, склала 293411,40 грн. Починаючи з 02.07.2012 кожного місяця понад половину своєї заробітної плати він відкладав та заощаджував для придбання бажаного автомобілю та станом на кінець червня 2017 року сума його особистих заощаджень склала 160000,00 грн. Після реєстрації шлюбу з [PERSON] всі свої доходи він витрачав в інтересах сім`ї, та враховуючи, що за час шлюбу відповідач по первісному позову, позивач за зустрічним позовом доходів не отримувала, їхня сім`я проживала за рахунок його заробітної плати. Крім того, 1/3 частка його доходу утримувалася в рахунок сплати аліментів на його дітей. Позивач по первісному позову, відповідач за зустрічним позовом стверджує, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу з [PERSON] , але за рахунок його особистих коштів, заощаджених ним до реєстрації шлюбу. Автомобіль був придбаний за 154000,00 грн. При цьому, позивач по первісному позову, відповідач за зустрічним позовом не згоден з вартістю автомобіля, яку зазначила відповідач по первісному позову, позивач за зустрічним позовом, - 155996,00 грн., його дійсна вартість є значно меншою, оскільки автомобіль перебував у його користуванні майже, рік, а вузли та агрегати автомобілю потребують ремонтних робіт. Позивач по первісному позову, відповідач за зустрічним позовом посилається на те, що [PERSON] не було надано жодного доказу, який би підтверджував її вклад у придбання спірного автомобілю. Крім того, вказує на те, що зазначені відповідачем по первісному позову обставини про те, що шлюбні відносини між ними припинені у грудні 2018 року через викриття у сімейній зраді, є надуманими, так як шлюбні відносини між ними були припинені ще в жовтні 2018 року у зв`язку з негативним ставленням дружини до його батьків та дітей. 22 квітня 2019 року підготовче судове засідання відкладено до 22 травня 2019 року за клопотанням відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним [PERSON] та її представника Войтенка О.М. та продовжено строк проведення підготовчого провадження до 22 травня 2019 року. 22 травня 2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач по первісному позову, відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримав з підстав, викладених в ньому, просив його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що спірний автомобіль був придбаний ним за власні кошти. Відповідач по первісному позову, позивач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що позивачем по первісному позову, відповідачем за зустрічним позовом не дотримано позасудового порядку згідно ст. 106 СК України. Зустрічний позов просили задовольнити з підстав, викладених в ньому. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача по первісному позову, позивача за зустрічним позовом, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Вирішуючи первісний позов про розірвання шлюбу, суд приходить до такого. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч.1 ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Судом встановлено, що починаючи з 21 липня 2017 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, про що складено відповідний актовий запис за № 52. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області 21.07.2017. Від шлюбу неповнолітніх дітей немає. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Таким чином, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, приймаючи до уваги, що подружжя не підтримує подружні стосунки, проживає окремо, спільне господарство не веде, має різні бюджети, тобто шлюб існує формально, а також відсутність дітей у подружжя, зважаючи на те, що позивач по первісному позову, відповідач за зустрічним позовом наполягав на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача по первісному позову, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача по первісному позову, а також положенням ст. 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, суд вважає неспроможними посилання відповідача по первісному позову, позивача за зустрічним позовом на недотримання позивачем по первісному позову, відповідачем за зустрічним позовом вимог ст. 106 СК України щодо розірвання шлюбу в позасудовому порядку, оскільки розірвання шлюбу подружжям, яке не має дітей, в органах державної реєстрації актів цивільного стану, є правом подружжя, а не обов`язком. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що в період спільного подружнього життя, а саме 24 липня 2018 року подружжям був придбаний автомобіль марки - SKODA, модель - ОСТAVIA TOUR, 2007 року випуску, об`єм двигуна - 1595, VIN код - [NUMBER] , колір - сірий, номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований в Територіальному сервісному центрі №4443 Регіонального сервісного центру МВС в Луганській області на ім`я позивача по первісному позову, відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] Вартість автомобіля на час придбання складала 172224,00 грн. Вказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу транспортного засобу №4443/2018/1036089, укладеним у ТСЦ № 4443 РСЦ МВС в Луганській області 24.07.2018, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 24.07.2018. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було. Нормами ст. ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України). Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15. Водночас, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Отже, в даному випадку тягар доказування обставин щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний транспортний засіб покладається на відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всупереч наведених норм законодавства, відповідачем за зустрічним позовом не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний транспортний засіб, набутий у шлюбі. При цьому, суд враховує, що на час придбання автомобіля відповідач за зустрічним позовом [PERSON] працював в Новопсковському РТМО, що підтверджується довідкою Новопсковського РТМО за вих. № 917 від 11.04.2019, отримувана ним за цей час заробітна плата відповідно до положень ч.2 ст.61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності. На час придбання спірного автомобіля позивач за зустрічним позовом [PERSON] отримувала пенсію по інвалідності, що підтверджується довідкою Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області за вих.№2492/022/Н-74 від 24.04.2019. Доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] за власні кошти, останній суду не надав. Зазначені обставини свідчать про те, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний за спільні кошти. Не спростовують висновків суду і показання допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , який пояснив, що він працює разом з [PERSON] в Новопсковському РТМО, останній неодноразово повідомляв йому, що хоче придбати автомобіль та заощаджує для цього кошти, однак за які саме кошти (особисті чи подружні) він придбав автомобіль, йому не відомо. Таким чином, спірний автомобіль марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма права закріплена і в ст. 372 ЦК України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. У п. 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст. 364 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить у разі неподільності спірного автомобіля стягнути з відповідача за зустрічним позовом на її користь грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте, примусове припинення права власності можливе лише згідно зі ст. 365 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд прийшов до висновку, що спірне майно - автомобіль марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] - набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, враховуючи презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачем спростована не була. Разом з тим, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15, від 07 червня 2017 року №6-2670 цс 16. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозитний рахунок суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. [PERSON] погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, проте інший з подружжя [PERSON] відповідної грошової суми (77998 грн. компенсації, що є 1/2 частиною вартості автомобіля) на депозитний рахунок суду не вніс. При цьому, під час розгляду справи сторони не наполягали на проведенні судової товарознавчої експертизи. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що автомобіль є річчю неподільною, суд вважає необхідним залишити спірний автомобіль у спільній частковій власності сторін, визнавши ідеальні частки власності подружжя в цьому майні. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення зустрічного позову та шляхом поділу майна подружжя вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки Skoda, модель - Octavia Tour, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1595, колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням первісного позову з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, понесений ним при зверненні до суду у сумі 768,40 грн. З огляду на часткове задоволення зустрічного позову, на підставі ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, понесений нею при зверненні до суду із зустрічним позовом, у сумі 389,99 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, представником відповідача по первісному позову, позивача за зустрічним позовом заявлено вимогу про стягнення з позивача по первісному позову, відповідача за зустрічним позовом витрат на професійну правничу допомогу. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, 02.03.2019 між [PERSON] та адвокатом Войтенком О.М. був укладений договір про надання правової допомоги № 02/03. За результатами виконання зобов`язань за договором про надання правової допомоги 12.08.2019 сторонами був підписаний акт № 1 виконаних робіт (наданих послуг) за договором №02/03 від 02.03.2019, 04.09.2019 - акт № 2 та 30.10.2019 - акт № 3, в яких зазначений перелік виконаних адвокатом Войтенком О .М. робіт та їх вартість. Відповідно до даних актів, вартість наданих [PERSON] адвокатом Войтенком О.М. послуг становить 7000,00 грн., які складаються з: усної консультації з вивченням документів за первісним позовом - 300,00 грн., складання зустрічної позовної заяви - 2600,00 грн., участь у судовому засіданні 18.06.2019 - 2000,00 грн., участь у судовому засіданні 12.08.2019 - 700,00 грн., участь у судовому засіданні 04.09.2019 - 700,00 грн., участь у судовому засіданні 30.10.2019 - 700 грн., сплата яких [PERSON] підтверджена товарними чеками № 3 від 08.04.2019 на суму 2900,00 грн., № 8 від 12.08.2019 на суму 2700,00 грн., № 11 від 04.09.2019 на суму 700,00 грн., та № 14 від 30.10.2019 на суму 700,00 грн. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що зустрічний позов задоволено частково, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial