Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до Державного підприємства «Кіровоградський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди зазначивши, що з 08. 09. 1984 року він працював на Державному підприємстві «Кіровоградський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», а з 14.09. 2011 року на посаді заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій та наказом відповідача № 1/к від 10.02.2015 року позивача з вказаної посади було звільнено у звязку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці ніж інші працівники, оскільки останні 4 роки займав посаду заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій, а в 2011 році виконував обовязки директора державної установи під час відсутності керівника, що є додатковим підтвердженням більш високого професійного рівня по відношенню до інших працівників відділу. В порівнянні з іншими працівниками він довше всіх працівників відділу близько 30 років працював на підприємстві і мав на утриманні непрацездатного батька, який є пенсіонером за віком. Крім того, позивачем вказано на особисті неприязні стосунки, які склалися між ним та керівником установи за місцем його роботи, що потягло за собою видання наказу про його звільнення. Вважаючи звільнення з посади незаконним, позивач з даним позовом звернулася до суду. Позивач у судове засідання з`явився, надав пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання зявився, надав пояснення, згідно з якими позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до запису в трудовій книжці позивача серії БТ I № 1203522 від 06.04.1979 року, позивач з 18.09.1984 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, а сааме: 18.09.1984 року був прийнятий на посаду інженера відділу держнагляду за стандартами по переводу з КТБ Кіровоградського облместпрома. 14.09.2011 року, позивач переведений на посаду заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій. Відповідно до наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики № 401-к від 01 вересня 2011 року «Про призначення виконуючого обовязки директора ДП «Кіровоградстандартметрологія», [PERSON] інженера II категорії було призначено виконуючим обовязки директора ДП «Кіровоградстандартметрологія» з різницею виплати в заробітній платі. 14.02.2014 року позивача було звільнено с посади за систематичне невиконання без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором, за п. 3 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить запис у трудовій книжці позивача № 18, зроблений на підставі наказу № 15/к від 14.09.2014 року, який рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 18.06.2014 року скасовано та позивача поновлено на посаді заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій. 14.02. 2015 року, наказом № 1/к від 10.02.2015 року «Про звільнення [PERSON]Р.», позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій у звязку зі скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, з виплатою одноразової допомогу в розмірі середнього місячного заробітку. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як встановлено зясованими фактичними даними у судовому засіданні, наказу № 1/к від 10.02.2015 року «Про звільнення [PERSON]Р.» передував наказ № 302/О від 02.12.2014 року «Щодо змін у штатному розписі ДП «Кіровоградстандартметрологія», відповідно до якого з урахуванням економічних і виробничих можливостей підприємства, з метою оптимізації штатної чисельності працівників, підвищення ефективності управління підприємством та економії адміністративних витрат, з 09 лютого 2015 року передбачалося скоротити посади зі штатного розпису ДП «Кіровоградстандартметрологія» у тому числі й посаду заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій, яку займав позивач. З цим наказом позивач ознайомився 05.12.2014 року, про що свідчить його підпис на наказі та надані пояснення у судовому засіданні. Звільнення з підстав п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з листом відповідача від 05.12.2014 року № 1519 «Повідомлення про заплановане вивільнення», відповідач відповідно до ст. 49-2 КЗпП України повідомив позивача про можливість його переведення на іншу посаду, а саме пропонувалося за згоди позивача переведення його на посади: інженера з метрології відділу повірки (калібрування) та метрологічної атестації засобів вимірювальної техніки м. Олександрія з посадовим окладом 3 158,00 грн.; техніка з метрології відділу повірки (калібрування) та метрологічної атестації засобів вимірювальної техніки м. Олександрія з посадовим окладом 1 974,00 грн. та інженера з метрології відділу повірки (калібрування) та метрологічної атестації засобів вимірювальної техніки м. Світловодськ з посадовим окладом 3 158,00 грн. Цим же листом позивачеві було вказано дату його звільнення, а саме 06 лютого 2015 року та повідомлено про його право на звільнення зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у будь який день до визначеної дати звільнення. Відповідачем повторно пропонувалося позивачу переведення на іншу посаду, а саме пропонувалися посади: інженера з метрології відділу повірки (калібрування) та метрологічної атестації засобів вимірювальної техніки м. Олександрія; техніка з метрології відділу повірки (калібрування) та метрологічної атестації засобів вимірювальної техніки м. Олександрія та інженера з метрології відділу повірки (калібрування) та метрологічної атестації засобів вимірювальної техніки м. Світловодськ, від яких позивач відмовився, про що свідчить складений представниками відповідача акт від 10 лютого 2015 року. Крім того, з урахуванням спеціальності позивача за його дипломом - машини та технології обробки металів тиском та відповідною присвоєною кваліфікацією за дипломом - інженера-механіка, на момент скорочення посади позивача була відсутня інша вакантна посада за професією, відповідно до диплома позивача. Після звільнення позивача з вказаної посади, позивач зареєструвався як безробітний в Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості, що підтверджується довідкою Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості, наданою позивачем від 15.04.2015 року № 167, відповідно до якої загальна сума доходу позивача у березні 2015 року склала 3 300, 39 грн. У відповідності до листа відповідача від 30 грудня 2014 року № 1615, директором Державного підприємства «Кіровоградський науково виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» було повідомлено позивача про неможливість надання йому відпустки з посиланням на графік відпусток, яким відпустка позивачу передбачена у вересні 2014 року, з урахуванням інтересів виробництва та необхідності виконання робіт і надання послуг замовникам, а також заперечень щодо надання позивачу відпустки з боку начальника відділу [PERSON] Вказана відмова у наданні відпустки позивачем не оскаржувалася. 28 серпня та 05 грудня 2014 року, позивач отримував запрошення профспілкового комітету на засідання членів профкому і адміністрації з питання звільнення його за прогул без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. 19 січня 2015 року, за результатами розгляду подання адміністрації ДП «Кіровоградстандартметрологія» щодо звільнення позивача за скороченням штату з посади заступника начальника відділу ДВ АВЛ, відповідно до витягу з протоколу № 87 розширеного засідання профспілкового комітету ДП «Кіровоградстандартметрологія» «Машприлад» України було постановлено надати згоду на звільнення заступника начальника відділу ДВ АВЛ [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи позивача щодо його звільнення в період хвороби та надані ним листки непрацездатності, оскільки позивачем не доведено, що його було звільнено з посади саме в період його перебування на лікарняному. Суд також не погоджується з доводами позивача, що відповідач не запропонував йому інших посад, а саме інспектора з відділу кадрів або секретаря, оскільки відповідно до диплому позивача його спеціальність - машини та технології обробки металів тиском, кваліфікація за дипломом - інженер-механік. Крім того, суд не погоджується з доводами позивача, що відповідач при скороченні штату працівників не врахував вимоги ст. 42 КЗпП України щодо його переважного права на залишення на роботі, як працівника з більш високою продуктивністю праці, оскільки протягом 2014 року із 251 робочих днів він працював лише 133 дні, а решту 118 днів перебував на лікарняних. Крім того, ст. 42 КЗпП України застосовується у випадку скорочення працівників які займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, тобто аналогічних чи однорідних посад, у звязку з чим повинні надаватися переваги на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників з вищою продуктивністю праці. Таким чином, право переважного залишення на роботі передбачене ст. 42 КЗпП України в даному випадку застосовуватись не може тому, що посада заступника начальника відділу державних випробувань засобів вимірювальної техніки та атестації вимірювальних лабораторій у штатному розписі підприємства була наявна в кількості однієї штатної одиниці, яку й обіймав позивач. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 3 ст. 64 Господарського Кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до ч.4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2- 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно з п.15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. У відповідності до ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Відповідно до ст. 49 - 2 КЗпП України про наступне вивільнення працiвникiв персонально попереджають не пiзнiше нiж за два мiсяцi. Одночасно з попередженням про звiльнення у зв'язку iз змiнами в органiзацiї виробництва i працi власник або уповноважений ним орган пропонує працiвниковi iншу роботу на тому ж пiдприємствi, в установi, органiзацiї. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи отриманні пояснення сторін та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку що звільнення позивача відбулося з дотримання вимог трудового законодавства та підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed