Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання дій протиправними щодо відмови у продажу та видачі пільгових квитків; визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на звернення від 14.11.2018 року; зобовязання відповідача здійснювати продаж та видачу пільгових квитків відповідно до законодавства України; стягнення завданої матеріальної шкоди у розмірі 129,72 гривень та моральної шкоди у розмірі 50000,0 гривень. В обґрунтування позову покликається на те, що посадовою особою відповідача, касиром автовокзалу, що знаходиться у м.Львові по вул.Стрийській,109, 13.11.2018 року йому відмовлено у продажі пільгового квитка із 50% знижкою як інваліду другої групи для проїзду в автобусі сполученням Львів-Луцьк, у звязку із чим він змушений був оплатити повну вартість квитка у розмірі 165,59 гривень. Його скарга від 14.11.2018 року з цього питання залишена без відповіді. Крім цього, посадовими особами відповідача, 21.12.2018 року йому було відмовлено у видачі двох безкоштовних пільгових квитків у автобусах приміських маршрутів загального користування сполученням Жовква-Львів та Львів-Камянка-Бузька, у звязку із чим він змушений був оплатити 50% вартості одного та повну вартість іншого квитків. Вважає, що відповідачем завдано йому матеріальну шкоду у загальній сумі 129,72 гривень. Покликається на придбання 03.10.2018 року пільгового квитка із 50% знижкою на автовокзалі у м.Львові по вул.Стрийській,109 для проїзду маршрутом Львів-Луцьк. Правовою підставою для продажу та отримання пільгових квитків вказує, зокрема, ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 та від 16.08.1994 № 555. Також, вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання йому відповіді на звернення від 14.11.2018 року в порушення вимог Закону України «Про звернення громадян». Зазначає про заподіяння протиправними діями відповідача йому моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях і переживаннях, втраті нормальних життєвих стосунків та спокою, яку оцінює у 50000,0 гривень. Ухвалою від 14.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 11.02.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. 15.02.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, що містить заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначено додаткові позовні вимоги до відповідача. Крім цього, у відповіді на відзив наявне клопотання позивача про вирішення справи на підставі наявних матеріалів справи за його відсутності. Позивач [PERSON] у судове засідання 14.03.2019 року не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. При цьому у судовому засіданні 26.02.2019 року позивачем було усно заявлено про слухання справи без його участі, що додатково підтверджується, викладеним у відповіді на відзив, клопотанням, де позивач просить вирішувати спір на підставі наявних матеріалів справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позов та запереченні щодо відповіді на відзив на позовну заяву. Додатково пояснив, що права позивача щодо пільгового проїзду за автобусним маршрутом Жовква-Львів жодним чином не є порушені, оскільки вартість пільгового квитка на проїзд відповідає вимогам ч.2 ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Міжобласний автобусний маршрут загального користування сполученням Львів-Луцьк обслуговується перевізником ФОП «[PERSON]М.». Між відповідачем та ФОП «[PERSON]М.» 01.01.2012 року укладено договір про надання послуг при здійсненні перевезенні пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування, яким врегульовані відносини із перевізником та власником автостанції за місцем її знаходження. 01.02.2018 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої зазначено, що відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення покладається на перевізника. Приміський автобусний маршрут загального користування сполученням Львів-Камянка-Бузька обслуговується перевізником ПП «Автотранспортне підприємство Завада». Між відповідачем та ПП «Автотранспортне підприємство Завада» 01.01.2006 року укладено договір про станційно-касове обслуговування. 01.02.2018 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої зазначено, що відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення покладається на перевізника. Враховуючи те, що відповідач не є автомобільним перевізником і не здійснює перевезень, тобто не є належним відповідачем, а тому підстав для задоволення позовних відмов в частині відшкодуванням матеріальної шкоди та визнання дій відповідача протиправними щодо відмови у продажі та видачі пільгових квитків є безпідставними. Крім цього, відповідач не отримував звернення позивача від 14.11.2018 року, позивачем жодних доказів на підтвердження цього не надано, а тому дану вимогу також вважає безпідставною. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, вважає, що така не підлягає до задоволення, оскільки відповідач, діє як комерційний посередник перевізника, жодними діями відповідача не заподіяно шкоди позивачеві, при цьому, останнім не представлено доказів заподіяння йому моральної шкоди. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні 14.03.2019 року ухвалою суду, яка занесена у журнал судового засідання, відмовлено позивачу у задоволенні заяви про зміну позовних вимог з підстав подання такої з недотриманням строку, оскільки відповідно до ч.3 ст.49 ЦПК України, у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за пять днів до початку першого судового засідання у справі, а тому, враховуючи, що вказана заява подана після першого судового засідання, яке відбулося 07.02.2019 року, не може бути прийнята судом до уваги. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, давши оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, встановивши на їх підставі фактичні обставини справи, визначивши зміст спірних правовідносин та норми права, які до них застосовуються, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Відповідно до ч.3 ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт». Згідно з\~вимогами ч.ч.1,\~4\~ст.37\~Закону України\~«Про автомобільний\~транспорт»,\~пільгові перевезення\~пасажирів,\~які відповідно\~до законодавства\~користуються такими\~правами,\~забезпечують автомобільні\~перевізники,\~які здійснюють\~перевезення пасажирів\~на автобусних\~маршрутах загального\~користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Як вбачається із п.2.22 договору № 01/СК-37 (1) про надання автостанційних послуг при здійсненні перевезення пасажирів та багажу автомобільним транспортом загального користування від 01 січня 2012 року (а.с.28), укладеного між ПП «Гал-Всесвіт» та ФОП «[PERSON]М.», відповідач, як виконавець договору, зобовязується забезпечувати продаж квитків пасажирам на проїзд та перевезення багажу, як в день відправлення, так і попередньо, відповідно до встановлених норм завантаження автобусів через автобусні каси. Додатковою угодою № 4 від 01 червня 2018 року до договору № 01/СК-37 (1) від 01.01.2012 року (а.с.29) передбачено, що відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення покладається на перевізника. Судом встановлено, що на зазначених вище умовах укладено договір між відповідачем та перевізником ПП «Автотранспортне підприємство Завада» про станційно-касове обслуговування від 01 січня 2006 року та додаткову угоду № 08 від 01 лютого 2018 року (а.с.30,31). Відповідно до ст.32 Закону України «Про автомобільний транспорт», відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, повязаних з відправленням і прибуттям пасажирів. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зі змісту\~п.1.1\~Примірної форми\~договору про\~надання послуг\~автостанцією перевізникові,\~затвердженої наказом\~Міністерства транспорту\~та звязку\~України №\~860\~від 30\~листопада 2010\~року,\~вбачається,\~що власник за завданням Перевізника надає йому на території своїх автостанцій (автовокзалів) комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом Перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» і Правил. Враховуючи, що між відповідачем та перевізниками укладено договори, якими передбачено, що відповідач не зобов'язаний здійснювати оформлення квитків пасажирам, які користуються пільгами на автомобільному транспорті у випадку відсутності державного замовлення на пільгові перевезення у перевізника, а відповідальність через безпідставну відмову від пільгового перевезення покладається на перевізника, відповідач є лише комерційним агентом перевізника, який встановлює йому обсяги продажу квитків. Тому суд приходить до висновку що дії відповідача були вчинені у порядку надання посередницької діяльності з продажу пільгових квитків на умовах, визначених у договорі. Відтак, продаж позивачу квитків на загальних підставах здійснено правомірно та суд не вправі зобовязувати перевізника здійснювати продаж пільгових квитків на умовах, які не передбачені договором. Крім цього, судом встановлено, що 14 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до ТзОВ «Гал-Всесвіт» із заявою про надання інформації щодо скасування перевізником пільг на перевезення пасажирів, а також просив повідомити реквізити вказаного перевізника (а.с.4). На підтвердження додав копії квитанції про відправлення рекомендованого листа адресату ТзОВ «Гал-Всесвіт» з трек-номером № 4302517946401(а.с.5). Однак, як вбачається із наданої відповідачем інформації про відстеження поштового відправлення (а.с.56), поштове відправлення з трек-номером № 4302517946401 станом на 24.11.2018 року адресату не було вручено та повернуто відправнику з майбутнім врученням 28.12.2018 року. Відтак, посилання позивача щодо неправомірності бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на звернення повністю спростоване відповідачем долученими доказами, які свідчать про те, що відповідач не отримував вказаного звернення, що не породжувало обовязку надання відповіді заявнику у контексті вимог Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина Судом встановлено, що жодних прав позивача порушено не було, оскільки відповідач діяв у спосіб, визначений законом та на підставі нормативно-правових актів, які регулюють діяльність автостанцій, доказів щодо протиправності дій відповідача, внаслідок яких позивач зазнав душевних страждань та переживань, позивачем не представлено та судом не здобуто, а тому вимога про стягнення з ТзОВ «Гал-Всесвіт» моральної шкоди у розмірі 50000,0 гривень задоволенню не підлягає. В частині позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 129,72 гривень, суд відмовляє у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER], яке діє довічно, позивач [PERSON] являється інвалідом 2-ої групи (загальне захворювання) (а.с.5). Частиною 2 ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю або дитину з інвалідністю), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня. З представленої позивачем копії чека № 640987 на рейс 2025 «Жовква - Львів» (а.с.5), вбачається, що [PERSON] оплачено 50% вартості проїзду у розмірі 12,43 гривень, як інвалідом 2-ої групи, що свідчить про дотримання вимог законодавства щодо пільгового проїзду інвалідів на внутрішніх лініях автомобільного транспорту у визначений законом період. Вимога про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка складається з оплачених позивачем квитків за відповідними напрямками не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідальність за відмову від пільгового перевезення покладається на перевізників, в свою чергу, як відповідач лише надає автостанційні послуги. Відтак, заявлена позивачем вимога про стягнення матеріальної шкоди є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Крім цього, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні заяви позивача про компенсацію витрат, повязаних із прибуттям в судове засідання, в якій останній просив у разі ухвалення рішення на його користь стягнути з відповідача 1092,24 гривень витрат, повязаних із прибуттям в судове засідання 26.02.2019 року, оскільки відповідно до ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed