Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до Головного управління Державного казначейства України у Кіровоградській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої органами прокуратури зазначивши, що 14.03.2006 року постановою ст. слідчого прокуратури Кіровоградської області Ситника А.С. відносно нього було порушено кримінальну справу № 80-844 за ч. 5 ст. 191 КК України. Того ж дня о 16 год. 10 хв. позивача було затримано слідчим в порядку ст. 115 КПК України та поміщено до ізолятору тимчасового тримання УМВС України у Кіровоградській області. В подальшому, а саме 15.03.2013 року ст. слідчим прокуратури Кіровоградської області Ситником А.С. відповідно до постанови про притягнення його у якості обвинуваченого, було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину за . 5 ст. 191 КК України. 17.03 2006 року Ленінським районним судом м. Кіровограда ст. слідчому прокуратури Кіровоградської області Ситнику А.С. було відмовлено у зв'язку з необгрунтованністю у задоволенні клопотання щодо обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 21.10.2009 року постановою ст. слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області Чеботарьова С.С. було закрите провадження у кримінальній справі №80-797, яка раніше була виділена зі справи № 80-844 відносно позивача, порушена за ознаками ч.5 ст.191 КК України у зв'язку з недоведеністю участі у вчиненні даного злочину. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що у період з 14.03.2006 року по 21.10.2009 року його незаконно притягувалося до кримінальної відповідальності по факту співучасті у заволодінні коштами Кіровоградського обласного центру соціальної реабілітації дітей-інвалідів у сумі 1495000 грн. та в період затримання він протиправно перебував під вартою 3 доби. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що з урахуванням вищевказаних обставин його було позбавлено можливості вільно жити, підтримувати відносини з рідними та близькими йому людьми, жити у власній оселі, вільно пересуватися та планувати власний час. Крім того позивач зазначив, що був змушений існувати у вкрай важких психологічно, фізично та морально умовах в'язниці, які принижують людську гідність: повного підкорення службовим особам та режиму ув'язнення, сумував за своїми рідними та близькими, хвилювався за них та стосовно того, як його затримання відобразиться на відношенні до них оточуючого середовища. Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав та посилаючись на викладені в заяві обставини просив позов задовольнити. Представник відповідачів до суду з`явився, надав заперечення проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши відсутністю підстав для задоволення позовних вимог. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.03.2006 року постановою ст. слідчого прокуратури Кіровоградської області Ситника А.С. відносно позивача було порушено кримінальну справу № 80-844 за ч. 5 ст. 191 КК України. Того ж дня о 16 год. 10 хв. позивача було затримано слідчим в порядку ст. 115 КПК України та поміщено до ізолятору тимчасового тримання УМВС України у Кіровоградській області. В подальшому, а саме 15.03.2013 року ст. слідчим прокуратури Кіровоградської області Ситником А.С. відповідно до постанови про притягнення позивача у якості обвинуваченого, було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину за . 5 ст. 191 КК України. 17.03 2006 року Ленінським районним судом м. Кіровограда ст. слідчому прокуратури Кіровоградської області Ситнику А.С. було відмовлено у зв'язку з необгрунтованністю у задоволенні клопотання щодо обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12.04.2006 року постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2006 року, якою залишено без задоволення подання старшого слідчого прокуратури Кіровоградської області про обрання міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту [PERSON] - залишено без змін. 21.10.2009 року постановою ст. слідчого відділу прокуратури Кіровоградської області Чеботарьова С.С. було закрите провадження у кримінальній справі №80-797, яка раніше була виділена зі справи № 80-844 відносно позивача, порушена за ознаками ч.5 ст.191 КК України у зв'язку з недоведеністю участі у вчиненні даного злочину, що підтверджується листом прокуратури Кіровоградської області № 06/3-664 вих.12 від 24.12.2012 року. Відповідно до висновку експертного дослідження №0629 від 20.09.2013 року ситуація, що була пов'язана із незаконним притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності по факту співучасті у заволодінні коштами Кіровоградського обласного центру ранньої соціальної реабілітації дітей-інвалідів у сумі 1 495 000 грн. (ч.5 ст. 191 КК України, кримінальна справа № 80-797, яка була виділена в окреме провадження з кримінальної справи № 80-844) у період 14.03.2006 по 21.10.2009 р. р. була інтенсивно психотравмуючою для нього. Дана ситуація ганьбила його добре ім`я, принижувала честь та гідність, псувала репутацію в соціумі і в діловому світі, створювала вкрай негативну психологічну установку відносно нього як про людину аморальну, непорядну, цинічну, що обкрадає найбеззахиснішу та найвразливішу верству населення - дітей - інвалідів, сприяла упередженому ставленню до нього в соціумі. Дана ситуація найсуттєвішим чином перешкоджала у реалізації особливо значущої для кожної людини потреби у самоповазі з боку оточуючих, вплинула на взаємовідносини з різними людьми, на мікроклімат в його родині. Переживання даної ситуації супроводжувалось інтенсивними негативними почуттями: сорому, приниження, тривоги, спаплюженої репутації, обурення, протесту, невизначеності, необхідності виправдовуватись та доводити свою невинність в ганебних діях. За висновком психолога психотравмуючий характер даної ситуації, інтенсивні та тривалі негативні емоційні переживання (страждання) є психологічною передумовою для кваліфікації моральної шкоди [PERSON] Згідно зі ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. У відповідності до ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: а) законне ув'язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом; с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою до провадження його компетентного органу; е) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволенному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. Відповідно до ст. 1 Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» (зі змінами) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1. незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2.незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3.незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених в частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1. постановлення виправдувального вироку; 1-1. встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2. закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4. закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених п. 1-1 частини 1 цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно ст. 3 цього Закону, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються: 1. заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2. майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3. штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4. суми, сплачені громадянином у зв»язку з наданням йому юридичної допомоги; 5. моральна шкода. Статтею 4 цього Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, розмір сум, які передбачені п.1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Стаття 12 вищезазначеного Закону передбачає, що розмір відшкодування шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, незалежно від того, який орган проводив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне: позивач перебував під слідством з 16 год. 10 хв. 14 березня 2006 року. 15.03.2013 року ст. слідчим прокуратури Кіровоградської області Ситником А.С. відповідно до постанови про притягнення його у якості обвинуваченого, було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину за . 5 ст. 191 КК України та 17.03 2006 року Ленінським районним судом м. Кіровограда ст. слідчому прокуратури Кіровоградської області Ситнику А.С. було відмовлено у зв'язку з необгрунтованністю у задоволенні клопотання щодо обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12.04.2006 року постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 березня 2006 року, якою залишено без задоволення подання старшого слідчого прокуратури Кіровоградської області про обрання міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту [PERSON] - залишено без змін. Таким чином позивач, у період з 14.03.2006 року по 21.10.2009 року незаконно притягувався до кримінальної відповідальності по факту співучасті у заволодінні коштами Кіровоградського обласного центру ранньої соціальної реабілітації дітей-інвалідів у сумі 1 495 000 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Частинами 2,3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться відповідно до розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вказане кореспондується і п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Згідно з висновком експертного дослідження № 0629 від 20.09.2013 року, розмір моральної шкоди, що була спричинена [PERSON] внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності по факту співучасті у заволодінні коштами Кіровоградського обласного центру ранньої соціальної реабілітації дітей-інвалідів у сумі 1 495 000 грн. (ч.5 ст. 191 КК України, кримінальна справа № 80-797, яка була виділена в окреме провадження з кримінальної справи № 80-844) у період 14.03.2006 по 21.10.2009 р. р., з урахуванням психологічних коефіцієнтів, може становити 720 мінімальних заробітних плат. Разом з тим, відповідно до вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд враховує стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial