Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] 29.10.2018 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в обґрунтування якої зазначила, що вона з 15.11.2008 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Натомість, починаючі з 2014 року сторони мешкають за різними адресами, сумісних дітей не мають та на теперішній час в суді перебуває позовна заява про розірвання шлюбу між ними. Під час сумісного проживання подружжям було придбано легковий автомобіль марки «Toyota Lexus RX 300» 2003 року випуску чорного кольору, державний номер [NUMBER]. Власником автомобіля було записано позивача [PERSON], натомість вищевказаний автомобіль знаходиться у постійному користуванні відповідача та позивач позбавлена доступу до автомобіля, користування та розпорядження ним на власний розсуд. У зв'язку з чим, просить суд визнати сумісно нажитим майном легковий автомобіль марки «Toyota Lexus RX 300» 2003 року випуску чорного кольору, державний номер [NUMBER], визнати за нею та відповідачем [PERSON] по 1/2 частки вищевказаного автомобілю та залишити його у сумісному користуванні. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] 17.12.2018 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на майно, в обґрунтування якої зазначив, що до шлюбу з [PERSON], в серпні 2008 року він придбав у власність за свої кошти транспортний засіб - легковий автомобіль «Kia Sorento», державний номер [NUMBER], який 15.08.2008 року був зареєстрований у ВРЕР м. Красноармійська при УДАІ УМВС України в Донецькій області. 24.03.2010 року вищевказаний автомобіль був знятий з обліку та реалізований за грошові кошти. Причиною реалізації було придбання автомобіля марки «Toyota Lexus RX 300» 2003 року випуску чорного кольору, державний номер [NUMBER]. У зв'язку з чим, вважає автомобіль особистою приватною власність та просить суд, визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки «Toyota Lexus RX 300» 2003 року випуску чорного кольору, державний номер [NUMBER], з об'ємом двигуна 2955, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], а також стягнути з [PERSON] на його користь сплачений судовий збір у розмірі 2104 грн. 50 коп. та витрати на проведення незалежної оцінки легкового автомобіля в розмірі 400 грн. 00 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30.10.2018 року задоволено заяву [PERSON] про відстрочення сплати судового збору. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30.10.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18.12.2018 року відкрито провадження в цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 18.12.2018 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та цивільну справу [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно об'єднано в одне провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.01.2019 року прийнято відмову від позову позивача за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та провадження по справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - закрито. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 16.01.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в частині позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] судового збору та витрати на проведення незалежної оцінки легкового автомобіля - залишено без розгляду. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просила провадження в цивільній справі в частині її позовних вимог до [PERSON] про поділ майна подружжя закрити, у зв'язку з відмовою від позову. Зустрічний позов визнала, пояснила, що відповідач [PERSON] дійсно за власні кошти придбав спірний автомобіль, не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд слухати справу без її участі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] на його користь судового збору та витрат на проведення незалежної оцінки легкового автомобіля залишити без розгляду, провести розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України,особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином врахуванню підлягає не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відтак, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. В постанові у справі №6-801цс16 від 07.09.2016 року Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. В підготовчому судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 15.11.2008 року, виданого виконкомом Української міської ради Донецької області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15.11.2008 року, про що складено відповідний актовий запис № 70. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно «[PERSON]». Згідно довідки Териториторіального сервісного центру № 1444 за вих. № 31/5-1444-7262 від 15.11.2018 року, транспортний засіб автомобіль «Kia Sorento», державний номер [NUMBER], який 15.08.2008 року був зареєстрований у ВРЕР м. Красноармійська при УДАІ УМВС України в Донецькій області за [PERSON], [INFO]. 24.03.2010 року автомобіль був знятий з обліку та 15.09.2010 року зареєстрований за іншим власником на підставі довідки-рахунку, виданого торгівельною організацією. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 24.03.2010 року, автомобіля марки «Toyota Lexus RX 300» 2003 року випуску чорного кольору, державний номер [NUMBER], з об'ємом двигуна 2955, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] зареєстрований 24.03.2010 року за [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України,правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України,власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України,власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 325 ЦК України,суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України,держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч. 1 ст. 392 ЦК України,власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір у даній справі, враховуючи визнання зустрічного позову відповідачем [PERSON], у власній заяві підтвердила факт придбання автомобіля [PERSON] за його власні кошти суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вищенаведеного, на засадах справедливості, дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом щодо визнання за ним права власності на легковий автомобіль є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню На підставі викладеного та

Outcome: approved