Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить стягнути з відповідача заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 96927,80грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в день ухвалення рішення у справі та 25000грн. відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує наступним. До 14.07.2020р. він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Шахта «Надія» та згідно наказу №141К від 14 липня 2020 року позивач був звільнений за власним бажанням з посади підземною електрослюсаря Приватного акціонерного товариства «Шахти «Надія», на підприємстві відповідач працював з 2014 року. На час звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку належних йому сум заробітної плати в сумі 96927,80грн. Розрахунку з позивачем не проведено до даного часу. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зокрема зазначив, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] повністю виплачена 22.10.2020 року і станом на дату підготовки відзиву на позовну заяву відсутня, що підтверджується відповідною довідкою, яку вони долучають, як додаток до відзиву на позовну заяву. Позивачем невірно обчислено розмір середньоденного заробітку. Перевірити правильність обчислення розміру середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач немає можливості, оскільки позивачем не надано розрахунку розміру середньомісячного заробітку. При ухваленні рішення у справі просить також звернути увагу на те, що у підприємства наявна заборгованість із виплати заробітної плати в загальній сумі 30485281,81грн. Звертає увагу на необгрунтованість вимог щодо стягнення моральної шкоди. Заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача [PERSON] може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, в даному випадку працівників шахти, оскільки майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У наданій суду заяві представник позивача зокрема зазначив, що станом на 22.10.2020р., виходячи із кількості робочих днів в період з 14.07.2020р. по 22.10.2020р. становить 71 днів, а відтак розмір середнього заробітку становить 71717,10грн. (71днів х 1010,10грн.).Також звернув увагу на наявність порушення немайнових прав позивача, а саме спричинення моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву у якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Шахта «Надія» в судове засідання не прибув, надав суду клопотання про проведення судового засідання у його відсутності, проситьв позові відмовити. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно копії витягу із наказу №141к від 14.07.2020р., [PERSON] звільнений із роботи за власним бажанням. Звертаючись до суду із даним позовом позивач зазначив, що сума заборгованої йому відповідачем заробітної плати становить 96927,80грн. У заяві наданій позивача зазначено, що станом на 22.10.2020р., виходячи із кількості робочих днів в період з 14.07.2020р. по 22.10.2020р. становить 69 днів, а відтак розмір середнього заробітку становить 69696,90грн. Натомість із наданої відповідачем довідки від 30.03.2021р. встановлено, що заборгованість з виплати заробітної плати позивача складає 44444,55грн. Середньоденна заробітна плата позивача складає 1010,10грн. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день звільнення позивача. Крім цього, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд. IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розд. IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц. Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 1010,10грн., що визнається відповідачем та про що ним надано відповідну довідку. Разом з тим, дослідженими доказами в справі встановлено, що період затримки розрахунку з 15.07.2020р., який є наступним робочим днем з дати звільнення по день фактичного розрахунку становить 71 робочих днів. Відповідно при проведенні розрахунку 1010,10грн. х 71 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 71717,10грн. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. В Постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Так, позивач, будучи звільненим 14.07.2020р., звернувся до суду лише 21.09.2020р. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то судом враховано наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4 (з послідуючими змінами та доповненнями), передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяної позивачу моральної шкоди та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. В той же час, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він терпів зазначені ним моральні страждання внаслідок затримки виплати заробітної плати після звільнення тому розмірі в якому він зазначив . З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди частково в розмірі 10000 гривень, що буде справедливою сатисфакцією позивачу за понесені моральні страждання за весь час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір.

Outcome: partial