Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що з 22 січня 2010 року по сьогоднішній день позивач перебуває у шлюбі з відповідачем. Водночас ним подано окремий позов до відповідача про розірвання шлюбу. За час шлюбу ним було придбано на своє ім`я квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], за кошти, які належали йому особисто. Зазначає, що відповідач не визнає його права особистої приватної власності та вимагає провести поділ квартири. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що спірна квартира набута подружжям за час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦІ1К України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : і ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 22.01.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб мерії [NUMBER] , виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №22 (а.с.17). Позивачем подано до відповідача позов про розірвання шлюбу (а.с.18-19). Від шлюбу мають малолітню дочку - [PERSON] , року народження , що підтверджується свідоцтвом про їїнародження серії [NUMBER] та малолітнього сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про право власності індексний номер 16998933 від 29.01.2014 року, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві квартира що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власностіпозивачу (а.с.20). Право власності зареєстроване 29.01.2014 року вДержавному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № 16999087 (а.с.21). Квартиру було набуто у період шлюбу шляхом придбання на ім`я позивача майнових прав на квартиру на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17.04.2013 року. 20.12.2013 року за актом прийому передачі-майнових прав на квартиру до договору купівлі- продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17.04.2013р. позивачу було передано від ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» майнові права наквартиру загальною площею 82,10 кв. м., вартістю 779 248,86 грн. Актом прийому-передачі квартири інвестору від 20 грудня 2013 року позивач прийняв квартиру [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), вартістю 779 248,86 грн. та доручив ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» оформити і отримати свідоцтво про право власності на квартиру. Заявляючи позовні вимоги [PERSON] пояснює, що придбання майнових прав на квартиру ним було здійснено за кошти, які належали йому особисто так як були йому надані його матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є матір`ю [PERSON] 05.08.2011 року вона разом з другим сином [PERSON] продали належну їм квартиру [ADDRESS] за 126 209 грн. 12.04.2013 року вона разом з сином [PERSON] продали належну їм квартиру [ADDRESS] за 127 000 грн. З одержаних від продажу квартир коштів, вона 80 928,30 грн. надала своєму синові [PERSON] , шляхом внесення їх 22.04.2013 року на банківський рахунок [PERSON] в ПАТ «УкрГазПромБанк», а потім ще 2000 грн. 05.12.2013 року для придбання ним квартири в місті Києві. Свідок [PERSON] пояснив, що є рідним братом [PERSON] 22.04.2013 року за рахунок коштів одержаних від продажу квартир та підприємницької діяльності, а також за рахунок власних заощаджень, він надав [PERSON] 698 000 грн. шляхом внесення їх на банківський рахунок [PERSON] в ПАТ «УкрГазПромБанк», для придбання ним квартири в міс ті Києві. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.07 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.07 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2. З ст. 325 ЦК можуть бути будь- які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641 цс 15. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 22.04.2013 року на особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я позивача в ПАТ «УкрГазПромБанк» було внесено 698 000 грн. через [PERSON] , а також 22.04.2013 року було внесено 80 928,30 грн., та 05.12.2013 року було внесено 2000 грн., що підтверджується випискою по особовим рахункам ПАТ «УкрГазПромБанк» від 07.09.2018 року. 22.04.2013року з рахунку № [NUMBER] , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 770 471,86 грн. оплати згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17.04.2013р., що підтверджується платіжним дорученням № 1916 05.12.2013року з рахунку № [NUMBER] , відкритого в ПАТ «УкрГазПромБанк» позивачем було сплачено 8 777,00 грн. оплати згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1179/РН-К від 17.04.2013р., що підтверджується платіжним дорученням № 148. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, оскільки вказане спростовується інформацією Державної фіскальної служби України продоходи відповідача у період з 2010 по 2013 роки та індивідуальнимивідомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України про суми заробітку позивача з 1998 по 2017 року. Таким чином, майнові права на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , хоч і було придбано позивачем під час шлюбу з відповідачем, але за його особисті кошти, отримані від матері [PERSON] та від брата [PERSON] , тому дана квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки вона була придбана за кошти надані позивачу його ріднею, а тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 7 792,49 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved