Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про припинення трудових відносин. В обґрунтування позову зазначав, що з листопада 2005 року працював на посаді інженера-конструктора ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект», у серпні 2017 року переведений на посаду інженера -кошторисника. 15.10.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, проте, дану заяву було проігноровано, позивача звільнено не було, трудову книжку не видано. Трудова книжка його знаходиться у відповідача у сейфі, директор та головний бухгалтер звільнені, нове керівництво чи виконувач обов`язків не призначені, заробітна плата не виплачується з березня 2020 року. Просить суд, визнати припиненими його трудові відносини з ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» з 15 жовтня 2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України шляхом розірвання трудового договору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, а подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, хоча належним чином був повідомлений судом про день і час слухання справи, поштова кореспонденція повернута на адресу суду за терміном зберігання, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За погодженням з представником позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, то [PERSON] з листопада 2005 року працював на посаді інженера-конструктора ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект», а у серпні 2017 року переведений на посаду інженера -кошторисника. 15.10.2020 року [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» із заявою про звільнення його з посади за власним бажанням, проте, дану заяву було проігноровано, позивача звільнено не було, трудову книжку не видано. Його трудова книжка знаходиться у відповідача у сейфі, директор та головний бухгалтер звільнені, нове керівництво чи виконувач обов?язків не призначені, заробітна плата не виплачується з березня 2020 року. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирав або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідачем порушене право на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням не розглянута, питання припинення трудових відносин не вирішено, тобто, порушено його трудові права, які підлягають захисту. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначенест.43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Директор ТОВ «Проектно-вишукувальний інститут «Волиньагропроект» проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті заяву позивача про звільнення протягом передбачених законодавством строків. Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.10.2008 року, при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України. Відповідно до статті 3 КЗпП України, до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачами порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ст. 38 ч. 1 КЗпП України, оскільки не вирішення товариством, в особі директора, заяви про звільнення позивача з посади є порушенням його права щодо вільного вибору праці. Таким чином, оскільки позивач не бажає продовжувати працювати за трудовим договором, не має можливості розірвати договір з незалежних від нього підстав, в порядку, передбаченим зазначеними вище законодавчими актами, суд вважає заявлені вимоги щодо припинення трудових відносин обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved