Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач в позові вказує, що згідно із договором купівлі-продажу від 18.12.2006 року він купив частину будівлі лазні за номером [ADDRESS], яка становить 3/20 частки у спільному майні. У 2017 році була проведена реконструкція цієї частки під квартиру та подано до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, шо за класом наслідків (відповідальності) належить до об'єкгів з незначними наслідками (CCI), яку зареєстровано. Він фактично користується своєю часткою у спільному частковому майні, а саме квартирою № 8 на другому поверсі вказаної будівлі по [ADDRESS], загальною площею 86,4 кв.м. Іншими співвласниками лазні за номером [ADDRESS] є відповідачі по справі. Їхні частки також визначені. Він як співвласник майна, що є у спільній частковій власності має право на виділ в натурі частки із майна, якою самостійно користується протягом тривалого часу. За вказаних обставин звернувся в суд з даним позовом. Позивача в судове засідання не з'явився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання також не з'явились, проте в матеріалах справи наявні заяви, кожного зокрема, про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу та відповідачам на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Майбородою Г.П. та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №1802229, належить будівля лазні за номером [ADDRESS]. Частка позивача [PERSON] в спільній частковій власності становить 3/20. У 2017 році була проведена реконструкція цієї частки під квартиру та подано до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, шо за класом наслідків (відповідальності) належить до об'єкгів з незначними наслідками (CCI), яку зареєстровано. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За змістом ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Відповідно до вимог ч.1 ст. 364 Цивільного Кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень ст. 358 ЦК України вбачається, що сторони є суб'єктами спільної часткової власності. За таких обставин, враховуючи, що між сторонами (співвласниками) досягнуто згоди щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності та у відповідності до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved