Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач в січні 2015 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що з 12.12.1988 року по 16.07.1998 року він працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. 16.07.1998 року його було звільнено у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого 20.08.1998 року висновком МСЕК йому вперше було встановлено 45% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності по профзахворюванню. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було заподіяно великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Просить стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. в відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримав, суду пояснив, що він працював підземним гірничим робітником, машиністом та гірничим майстром на шахтах № 4 «Великомостівська» та № 3 «Великомостівська», відповідно. Робота проводилася в шкідливих умовах: фізичне навантаження, пил, вологість . це призвело до того, що він втратив професійну працездатність і йому було встановлено професійне захворювання: емфізема легень, пневмоконіоз. Даним захворюванням йому завдано моральну шкоду, яка виразилася тим, що він не може довго ходити так як у нього появляється задишка, фізично не може працювати, постійно лікується. Все це змушує його докладати додаткових фізичних та моральних зусиль. Представник відповідача проти позову заперечив, вказав, що нормативне обґрунтування на яке посилається позивач, на момент виникнення спірних правовідносин не діяло, а тому в якості правової підстави для відшкодування моральної шкоди не може бути застосоване. Крім того, на момент виникнення спірних правовідносин діяли «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» відповідно до яких розмір моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів, а тому на час встановлення позивачу вперше стійкої втрати працездатності розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (17 грн. ?150=2250 грн.). Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 25.05.1982 року, акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13.07.1998 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 12 років 02 місяці. Відповідно до відповіді на запит адвоката № 209 від 29.10.2013 року наданої Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК, [PERSON], 1953 року народження вперше був оглянутий Обласною МСЕК № 3: - акт № 812 від 20.08.1998 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 45 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням, дата переогляду 12.08.1999 року; - акт № 1562 від 25.08.1999 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 45 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням, дата переогляду 26.07.2001 року; - акт № 11400 від 23.08.2001 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 50 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням, дата переогляду 03.08.2003 року; - акт № 66 від 26.08.2003 року, встановлено ІІІ групу інвалідності, 50 % втрати працездатності у зв'язку з профзахворюванням на безтерміново. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суми позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності, а в силу ст. 11 даних Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати, незалежно від будь-яких інших виплат. На час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, характер заподіяння позивачу моральної шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, виходячи із засад виваженості та справедливості, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, але частково.

Outcome: approved