Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач в порядку, визначеному ст. ст. 55, 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду» звернувся до суду із позовними вимогами про відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою суду від 15 листопада 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди було закрите з підстав, встановлених п. 1, ч. 1, ст. 205 ЦК України. З урахуванням цієї ухвали, що набрала законної сили та не була ніким оскаржена, суд розглядає справу, надає аналіз позовним вимогам та оцінку поясненням і доказам в частині відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позивачем позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, позивачем в позовній заяві наводиться, що протиправна діяльність правоохоронних органів та суду завдали йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності та вказане призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, це вимагає від нього додаткових усиль для організації свого життя, це потягло в нього психоемоційне напруження, переживання; те, що в нього, внаслідок психічного впливу погіршилися його можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, обумовило порушення звичайного темпу, змісту та цілеспрямованості життя, погіршилися відносини з оточуючими; змінився звичний життєвий устрій. Під час надання пояснень у судовому засіданні позивачем також було названо, як підставу для відшкодування моральної шкоди, погіршення стану його здоров'я під час судового слідства. Просить суд стягнути за рахунок Державного бюджету України матеріальний еквівалент відшкодування заподіяної йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативну розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду моральну шкоду у розмірі 100000,0 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений ним позов та надав пояснення, що докази заподіяння йому моральної шкоди знаходяться в матеріалах кримінальної справи. В зв'язку із проведенням слідчих дій та розглядом справи у суді він не зміг оформити закордонний паспорт та виїхати на територію Російської Федерації для працевлаштування. Дозволу на працевлаштування в нього на території Р.Ф. немає. Позивач не пам'ятає, чи обиралася відносно нього міра запобіжного заходу та чи це обмежувало його у виїзді до Р.Ф. для працевлаштування. Вважає, що на нього чинився тиск зі сторони органів прокуратури, його примушували визнати вину. В зв'язку із таким тиском він звертався до Генеральної прокуратури та на його звернення йому надавалися формальні відповіді. Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди, позивач зазначає про погіршення стану його здоров'я під час судового слідства. Відомості про стан його здоров'я маються в матеріалах кримінальної справи. Причинно-наслідковий зв'язок між погіршенням здоров'я та діями правоохоронних органів ніким не досліджувався та не був встановлений. Він, до часу оголошення йому про підозру, мав можливість працевлаштуватися в м. Москва, але не став працевлаштовуватися, так як вважав, що з ним ніхто не буде працювати під час досудового та судового розслідування. Фактів відмови йому у працевлаштуванні, з огляду на наявність відносно нього кримінальної справи, не було. Вважає, що неможливість виїхати за межі міста, є порушенням його нормальних життєвих зв'язків. Відносно нього встановлювалися обмеження, але він не пам'ятає, які. Більше ніяких негативних наслідків, що заподіяли йому моральну шкоду, не було. Прокурор у судовому засіданні проти позову заперечив, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Заявлені позовні вимоги та їх обґрунтування не підтверджуються доказами. Прокурор вважає, що дійсно є виправданим звернення позивача до суду із позовними вимогами щодо відшкодування моральної шкоди, але позивачем не було доведено обґрунтування наявності такої шкоди, а також її розмір. Відносно підозрюваного запобіжний захід взагалі не обирався та позивач не був обмежений у переміщенні. Кримінальне провадження було розглянуто у розумні строки. Зазначена позивачем моральна шкода є його припущенням та її наявність не доведена як факт. Представники Державної казначейської служби України та ГУНП в Кіровоградської області у судове засідання не з'явилися, подали до суду письмові заперечення, в яких просили в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, їх необґрунтованістю та недоведеністю. В судовому засіданні були досліджені докази: - копія вироку Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.03.2015 р., відповідно до якого позивача було виправдано за ч. 1, ст. 190 КК України; - копія ухвали апеляційного суду Кіровоградської області від 18.05.2015 р., якою вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.03.2015 р. було залишено без змін; - трудовий договір від 15.08.2014 р., укладений між ТОВ «ВЕК» м. Москва та позивачем про його працевлаштування; - копії реєстраційних документів ТОВ «ВЕК»; - документи, авансові звіти, посвідчення про відрядження, накази, проїзні квитки, що підтверджують переміщення позивача через державний кордон на територію Р.Ф., до часу оголошення останньому про його підозру; - заяви та звернення позивача щодо протиправних дій органів прокуратури під час судового слідства та відповіді на них; - копія повідомлення позивача про підозру від 30.09.2014 р.; - копія протоколу відібрання експериментальних зразків почерку та підписів; - копія протоколу допиту підозрюваного від 13.10.2014 р.; - копія протоколу про надання доступу до матеріалів кримінального провадження від 30.10.2014 р.; - копія обвинувального акту, затвердженого 31.10.2014 р. по обвинуваченню позивача в скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, ст. 190 КК України; - копія заяви обвинуваченого [PERSON] від 17.11.2014 р. на адресу суду про лікування ним захворювання зору та відкладення в зв'язку із цим судового засідання; - копія заяви обвинуваченого від 18.12.2014 р. щодо відкладення розгляду справи в зв'язку із реалізацією ним права на захист; - копія довідки медичного закладу, медико-діагностичного центру «Ай Ер Ес», про лікування позивача з 19.11.2014 р. по 03.12.2014 р., д/з: вірусний кон'юнктивіт; - копія ухвали суду від 26.12.2014 р. про залучення у справі захисника; - копії журналів судових засідань. Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.03.2015 р. позивача було виправдано за ч. 1, ст. 190 КК України. Позивач звернувся до суду з вимогами про відшкодування йому моральної шкоди, заподіяння якої визначає наявністю наступних факторів: - його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків та це вимагає від нього додаткових усиль для організації свого життя; - незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності потягло психоемоційне напруження, переживання; - у позивача, внаслідок психічного впливу, погіршилися його можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, обумовило порушення звичайного темпу, змісту та цілеспрямованості життя, погіршилися відносини з оточуючими; змінився звичний життєвий устрій; - під час судового слідства у позивача погіршився зір. В судовому засіданні було встановлено, що позивачу 30.09.2014 р. було оголошено про підозру; 31.10.2014 р. був затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні, а 18.03.2015 р. по справі було винесене судове рішення, вирок суду, яким позивача було виправдано. Під час судового розгляду у справі оголошувалися перерви, в тому числі за заявами обвинуваченого. Під час кримінального провадження відносно позивача запобіжні заходи не застосовувалися, що свідчить про відсутність яких-небудь обмежень у його пересуванні, в тому числі на територію Р.Ф., із використанням паспорту громадянина України. Наявність тиску зі сторони працівників органу прокуратури під час розгляду цієї справи не знайшло свого підтвердження, як не знайшов свого підтвердження вказаний факт, виходячи з чисельних звернень позивача до різних державних органів із письмовими заявами під час судового слідства. В судовому засіданні не знайшов підтвердження також факт того, що наявність у позивача в період з 19.11.2014 р. по 03.12.2014 р. вірусного кон'юнктивіту, було обумовлено протиправними діями відносно нього органів, що здійснюють оперативну розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду, причинно-наслідковий зв'язок між кримінальним переслідуванням позивача та виникнення у нього вірусного захворювання у судовому засіданні встановлений не був. Також у судовому засіданні не було встановлено, що наявність відносно позивача кримінального провадження могла завадити його працевлаштуванню, так як позивач навів у своїх поясненнях в судовому засіданні, що він сам не став працевлаштовуватися, так як вважав, що з ним ніхто не буде працювати під час досудового та судового розслідування. Фактів відмови у його працевлаштування, з огляду на наявність відносно нього кримінальної справи, не було. З наданих позивачем документів, які підтверджують його поїздки на територію Р.Ф., суд може зробити єдиний висновок, що відсутність у позивача закордонного паспорту не було завадою для відвідування позивачем Р.Ф. з використанням паспорту громадянина України. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, відповідно до ч. 1, ст. 15 ЦК України. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2, частини 1, статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 5, частини 1 статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовується моральна шкода. Ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Частинами 5, 6, статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, перебування особи під слідством та судом, сам по собі як факт не обумовлює обов'язкове відшкодування державою моральної шкоди у розмірі, визначеному ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Як підстава для здійснення такого відшкодування, є виникнення вказаних в ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» негативних наслідків, їх характер та глибина. Наявності таких негативних наслідків надає право особі на відшкодування моральної шкоди у визначеному судом розмірі, виходячи із ступеня, інтенсивності, глибини, тривалості страждань, їх характеру, але не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтями 55, 56 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Так, виходячи зі змісту ч. 2, ст. 23 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Жодного факту на обґрунтування вказаних підстав для відшкодування моральної шкоди не було наведено, а також доказів про існування таких фактів позивачем надано не було. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на законі, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Судові витрати повинні бути віднесені за рахунок держави відповідно до п. 13, ч. 2, ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed