Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач в особі свого представника [PERSON] позовні вимоги мотивує тим, що між ним та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» був укладений кредитно-заставний договір № SUCOAN11159174 від 08.07.2008 року, згідно з яким позивачу [PERSON] було надано в кредит 61\~821,17 грн. під заставу автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 р.в., № кузова/шасі XWB3D31UD8A163283, д.н. ВМ 2705. 26.02.2009 року у звязку з виникненням у позивача заборгованості за вказаним кредитним договором відповідач вилучив у нього зазначений автомобіль згідно з актом від 26.02.2009 року та службовою запискою від 16.03.2009 р. та 06.03.2009 р. для його реалізації та погашення боргу. Позивач видав на імя працівників банку довіреність на розпорядження автомобілем зі строком дії до 06.03.2012 року. Після спливу строку дії довіреності відповідач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми суду від 25.09.2014 року в задоволенні позову було відмовлено. 03.12.2014 року рішенням Апеляційного суду Сумської області рішення Зарічного районного суду м. Суми було скасовано та звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO модель Nexia 1,5, з наданням банку всіх повноважень на його реалізацію. Після отримання цього рішення відповідач реалізував автомобіль як предмет застави 27.02.2015 року від імені позивача за ціною 68\~100 грн. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 03.12.2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 15.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Сумської області рішення Зарічного районного суду м. Суми суду від 25.09.2014 року, яким в задоволенні позову було відмовлено, залишено без змін. Отже, скасування рішення Апеляційного суду Сумської області від 03.12.2014 року свідчить про безпідставність набуття відповідачем коштів, отриманих від продажу автомобіля. Таким чином, порушене право позивача як споживача банківських послуг. Просив на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача 68\~100 грн. вартості безпідставно набутого майна. Представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, пояснили, що під безпідставно набутим майном в позові мається на увазі майно у виді коштів в розмірі вартості безпідставно реалізованого банком автомобіля. У звязку з тим, що на даний час цей автомобіль проданий банком, то позивач не має можливості витребувати це майно з незаконного чужого володіння, отже, обрав саме такий спосіб захисту свого права і просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 68 100 гривень 00 коп. вартості безпідставно набутого майна. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні не визнав позовні вимоги, пояснив суду, що відповідач мав законні підстави на реалізацію автомобіля, оскільки позивач самостійно передав його банку згідно з актом від 26.02.2009 року на зберігання та реалізацію в разі невиконання ним умов за кредитним договором. Вважав, що оскільки цей акт ніким не був скасований або не визнаний недійним у встановленому законом порядку, то у банка були законні підстави на реалізацію автомобіля. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Встановлено, що між позивачем [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» був укладений кредитно-заставний договір № SUCOAN11159174 від 08.07.2008 року, згідно з яким позивачу [PERSON] було надано в кредит 61 821,17 грн. під заставу автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 р.в., № кузова/шасі XWB3D31UD8A163283, д.н. ВМ 2705. (а.с.5-10). 26.02.2009 року у звязку з виникненням у позивача заборгованості за вказаним кредитним договором позивач передав відповідачу зазначений автомобіль згідно з актом від 26.02.2009 року для його реалізації та погашення боргу (а.с.11). 06.03.2009 р.п Позивач видав на імя працівників банку довіреність на розпорядження автомобілем зі строком дії до 06.03.2012 року (а.с.13). Після спливу строку дії довіреності відповідач звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми суду від 25.09.2014 року в задоволенні позову було відмовлено (а.с.19-20). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03.12.2014 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25.09.2014 року було скасовано та звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO модель Nexia 1,5, з наданням банку всіх повноважень на його реалізацію (а.с.14-15). Після отримання цього рішення відповідач реалізував автомобіль як предмет застави 27.02.2015 року від імені позивача за ціною 68 100 грн., і ця обставина визнається відповідачем та підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27.02.2015 року (а.с.53). Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 03.12.2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.16-18). 15.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду Сумської області рішення Зарічного районного суду м. Суми суду від 25.09.2014 року, яким в задоволенні позову було відмовлено, залишено без змін (а.с.21-23). Як вбачається з вказаної ухвали, що набрала законної сили, а отже встановлені обставини не підлягають доказуванню, ще 26 лютого 2009 року [PERSON] добровільно передав автомобіль банку з метою врегулювання питання про погашення наявної заборгованості за кредитно-заставним договором, а 06.03.2009 року видав на імя уповноважених представників банку довіреність на вчинення необхідних дій щодо відчуження автомобіля. Однак, лише 27.02.2015 року банк реалізував переданий йому автомобіль за 68\~100 грн., які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором. Отже. Сторони обрали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, і відповідач виконав залежні від нього дії. До того ж спірний автомобіль на момент розгляду справи судом вже був реалізований банком, а вилучені від його продажу кошти спрямовані на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач в особі свого представника послався на норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, зазначив також, що на дані правовідносини поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з вимогами ст. 1213 УЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. На думку суду, зазначені позивачем у позовній заяві правові норми підлягають застосуванню у даних правовідносинах. З аналізу наведених вище доказів та наведених норм закону вбачається, що на момент реалізації автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 р.в., у відповідача не було повноважень, визначених довіреністю від 06.03.2009 р., оскільки строк її дії закінчився. Проте, автомобіль продовжував зберігатися у відповідача на підставі акту від 26.02.2009 року. Як встановив Апеляційний суд Сумської області в своїй ухвалі від 15.11.2016 року, [PERSON] добровільно передав автомобіль банку з метою врегулювання питання про погашення наявної заборгованості за кредитно-заставним договором, а 06.03.2009 року видав на імя уповноважених представників банку довіреність на вчинення необхідних дій щодо відчуження автомобіля. Однак, лише 27.02.2015 року банк реалізував переданий йому автомобіль за 68 100 грн., які були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором. Отже. Сторони обрали позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, і відповідач виконав залежні від нього дії. До того ж спірний автомобіль на момент розгляду справи судом вже був реалізований банком, а вилучені від його продажу кошти спрямовані на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Таким чином, реалізація спірного автомобіля відбулася на підставі рішення Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03.12.2014 року, яке згодом було скасовано, а отже, відпала підстава, на якій відповідачем були набуті кошти від його реалізації. Отже, відповідач зобов'язаний повернути позивачу безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Виходячи з викладеного, суд відхиляє доводи представника відповідача, оскільки вони суперечать наведеним вище доказам та нормам закону. На думку суду, позовні вимоги [PERSON] необхідно задовольнити повністю та стягнути з ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» на його користь 68 100 гривень 00 коп. вартості безпідставно набутого майна. Відповідно до ст. 141 ч. 6 ЦПК України, враховуючи, що при зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved