Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

позивач звернувся в суду із позовом до відповідача, у якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, в країни ближнього та дальнього зарубіжжя дитині [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері або уповноваженої нею особи, за нотаріальним посвідченої заявою, без згоди батька дитини, строком на три роки. В обґрунтування позову покликається на те, що сторони є батьками дитини та після розірвання шлюбу між ними, дитина залишилась проживати із матір`ю. Дочка навчається у ЗСШ та танцювально-спортивному колективі цієї школи. Колектив успішно виступає на різноманітних конкурсах не лише в Україні, але і за її межами. Для виїзду дочки за кордон постійно потрібно дозвіл батьків обох батьків. Відповідача заперечує проти надання такого нотаріального засвідченого дозволу, що унеможливлює дочку брати участь у гастролях колективу за межами України. Такі обставини негативно відобразились на емоційному стані дочки, яка дуже засмутилась, що батько не надав згоди на її виїзд із танцювальним колективом. З метою захисту інтересів дитини щодо можливості виїзду такої за кордон для участь у конкурсах, а також у літній період для відпочинку та оздоровлення, просить позов задовольнити. 17 лютого 2020 року відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи, що позивачка не наводить дійсного наміру на тимчасовий, а не постійний виїзд дитини за кордон, не надала доказів необхідності виїзду дитини за кордон та не вказала конкретний час перебування дитини за кордоном та місце перебування. Відсутні докази звернення до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон із визначенням держави, мети, поїздки, часового проміжку перебування в цій державі. У зв`язку із наведеними обставинами просить у позові відмовити. 28 січня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Призначеного судове засідання. У судовому засіданні позивачка підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заяві по суті. У судовому засіданні сторона відповідача заперечила проти позову та просить у такому відмовити з підстав наведених у відзиві. У судовому засіданні представник третьої особи частково підтримав позов позивачки лише на строк один рік та з визначенням обставин чіткості такої поїздки. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження / арк. спр. 8-10/. Після розірвання шлюбу дочка залишились проживати із матір`ю. З цього питання суд враховує спільну позицію сторін, а відтак береться судом до уваги. Дочка із матір`ю зареєстровані та проживають за адресою - [ADDRESS] , що підтверджено довідкою ТзОВ «Стимул-Сихів» від 16.01.2020 № 100 / арк. спр. 11/. Позивачка звернулась до суду із позовом, адже між сторонами виникли спірні правовідносини щодо порядку виїзду дитини за кордон. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.1, 2ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Так, згідно з пп. 3 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Відповідно до правової позиції Велико Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04.07.2018 (справа № 712/10623/17) положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що дитина [PERSON] дійсно займається в ансамблі народного танцю «Росинка» СШ № 95 у м. Львові, який періодично виїжджає за кордон із благодійними концертами, що підтверджено довідкою молодіжно-дитячої організації «Майбутнє дітям» /арк. спр. 7/. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зв`язку із вищевикладеним, суд прийшов висновку, що позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 78-80 ЦПК України конкретної адреси місця перебування дитини, не надання доказів на підтвердження повернення дитинна на територію України, що виключає у суді можливість встановити обов`язкові обставини - чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Аргументи позивачки щодо можливості поїздки дитини за кордон строком на три роки, суд оцінює критично, адже істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки з визначенням його початку й закінчення, а не прогнозований строк тривалістю три роки, та саме наявність таких даних буде відповідати найкращим інтересам дитини, однак таких суд не встановив у цій справі. Щодо посилань позивачки на виїзд дитини за кордон для відпочинку та лікування то такі також у відповідності до ст. ст. 78-79 ЦПК України не підтверджено жодними доказами. Посилання позивача на те, що батько дитини відмовляє їй у дозволі виїзду дитини за кордон, суд оцінює критично, адже у матеріалах справи не міститься жодних повідомлень, адресованих відповідачу про необхідність надання нотаріально засвідченої згоди щодо оформлення проїзних документів для неповнолітньої дитини. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що у позові необхідно відмовити за недоведеністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed