Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, мотивуючи тим, що від шлюбу з відповідачкою вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який після їхнього розлучення залишилася проживати разом з відповідачкою. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 30.04.2014 року на нього покладений обов'язок сплачувати аліменти в користь відповідачки на утримання сина у розмірі 700 грн. щомісячно, на утримання дружини, з якою проживає дитина в розмірі 150 грн. щомісячно та на утримання відповідачки, як того із подружжя, який є непрацездатним в розмірі 150 грн. щомісячно. На даний час він працює в Отинійському ДНЗ ясла-садок «Веселка» на посаді заступника завідуючої по господарству та отримує заробітну плату в розмірі 1 856 грн. щомісячно. З урахуванням призначених судом аліментів позивач фактично отримує щомісячний дохід в розмірі 520 грн. 80 коп., тобто в розмірі нижчому за прожитковий мінімум. За наведених обставин просив суд зменшити розмір аліментів та стягувати з нього аліменти в процентному відношенні в загальному розмірі не більше 17 % від його заробітку (доходу). У судовому засіданні позивач просив про стягнення з нього аліментів на дитину в розмірі 20 % від його заробітку, на утримання дружини, з якою проживає дитина в розмірі 5 % від заробітку, утримання дружини, як того із подружжя, який є непрацездатним в розмірі 5 % від заробітку. Однак письмових заяв щодо зміни позовних вимог позивач суду не надав. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти вимог позову заперечили, просили суд визначений судом розмір аліментів за рішенням від 30 квітня 2014 року не змінювати. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії рішення Івано-Франківського міського суду від 30.04.2014 року позов [PERSON] задоволено частково, вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на аліменти утримання сина [PERSON], [INFO] щомісячно аліменти в твердому грошовому розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, на утримання [PERSON], як дружини, з якою проживає дитина в розмірі 150 грн. щомісячно до досягнення дитиною 3-х років та на утримання [PERSON], як того із подружжя, який є непрацездатним в розмірі 150 грн. щомісячно. Окрім того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано, прізвище [PERSON] змінено на дошлюбне «[PERSON]». Як вбачається з копії довідки про заробітну плату ті інші доходи від 01.07.2014 року (а.с. 6), позивач працює в Отинійському ДНЗ ясла-садок «Веселка» на посаді заступника завідуючої по господарству та отримує заробітну плату в розмірі 1 856 грн. щомісячно. Згідно довідки МСЕК від 21.01.2014 року [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 19), у зв'язку із чим отримує від держави соціальну допомогу. Окрім того, відповідачка отримує від держави матеріальну допомогу на дитину, що підтверджується відповідними довідками Департаменту соціальної політики, які містяться в матеріалах справи. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В силу дії ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно положень ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач фактично просить суд змінити спосіб присудження аліментів із твердої грошової суми на частку (відсоток) від заробітку. Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 143 цс 13, зазначив, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Таким чином, суд вважає, що зміна розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не суперечить закону, так як така зміна відповідає положенням ст. 1 ст. 192 СК України. Як встановлено рішенням суду від 30.04.2014 року відповідач на момент його постановлення ніде не працював, тому судом було визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Однак після прийняття даного рішення відповідач працевлаштувався, почав отримувати стабільний дохід, а тому суд вважає, що аліменти підлягають визначенню у новому розмірі, а саме у частці (відсотках) від його доходу, оскільки відбулась зміна матеріального стану відповідача. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. ст. 182, 184 СК України та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у нього на утриманні інших дітей, а також стан здоров'я дружини, яка потребує від нього матеріальної допомоги. Із зазначених підстав суд вважає, що із [PERSON] слід стягувати аліменти в користь [PERSON]: - на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 30 % (відсотків) від всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; - на утримання [PERSON], як дружини, з якою проживає дитина [PERSON], [INFO], в розмірі 5 % (відсотків) від всіх видів його доходів щомісячно до досягнення дитиною трьох років. - на утримання [PERSON], як того із подружжя, який є непрацездатним в розмірі 5 % (відсотків) від всіх видів його доходів щомісячно. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. А тому, стягнення аліментів в зміненому розмірі слід розпочати з дня набрання цим рішенням законної сили. Наявність на утриманні позивача непрацездатної матері не може враховуватись при визначенні аліментів, так як остання отримує пенсію по віку, а тому доводи позивача про необхідність зменшення розміру аліментів виходячи із цих обставин є безпідставними. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обгрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню. Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає до відшкодування йому за рахунок державного бюджету, оскільки відповідачку звільнено від його сплати. На підставі наведеного, ст. ст. 180, 181, 182, 184, 192 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 11, 88 Цивільно-процесуального кодексу України, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік»,

Outcome: partial