Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради, мотивуючи тим, що 21.04.2011 року ним на підставі договору купівлі-продажу придбано у приватну власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Всього у зазначеному будинку розташовано 4 (чотири) квартири. В спільному сумісному користуванні власників квартир, що розташовані у будинку [ADDRESS], перебуває земельна ділянка, яка призначена для обслуговування будинку та становить прибудинкову територію. На даний час, власник квартири [ADDRESS] - [PERSON], обгородила огорожею більшу частину земельної ділянки, що відноситься до прибудинковою території. Внаслідок вищезазначених дій позивач разом із іншими власниками квартир, що розташовані у зазначеному будинку, не мають можливості в повній мірі користуватися належним їм майном, а також ускладнено доступ до зовнішніх вікон, що виходять із квартир. [PERSON] стверджує, що зазначену ділянку вона приватизувала на законних підставах, огородила її огорожею. [PERSON] використовує земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0195 га згідно державного акту на право власності на землю, виданого 18.02.2004 року на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 513 від 16.12.2003 року по [ADDRESS]. П. 53 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 513 від 16.12.2003 року «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» в частині передачі у приватну власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,0195 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд винесено із грубим порушення норм земельного законодавства України. При прийнятті рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 513 від 16.12.2003 року «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» в частині передачі гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS], площею 0,0195 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орган місцевого самоврядування допустив грубе порушення норм цивільного та земельного законодавства України та прийняв рішення з перевищенням наданих йому повноважень. Тому п. 53 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 513 від 16.12.2003 року «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» в частині передачі гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS], площею 0,0195 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та виданий на підставі рішення державний акт на право власності на земельну ділянку слід визнати недійсними та скасувати. Ухвалою суду від 20 травня 2014 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON]. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснив, що після набуття у власність квартири, позивач вияв порушення законодавства, яке полягало у незаконній передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, яка є прибудинковою територією та не може передаватись у власність фізичним особам власникам квартир в багатоквартирному житловому будинку. Позивач не може в повній мірі користуватись прибудинковою територією. Представник відповідача Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні вимоги позову заперечила, просила в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що міська рада жодних прав позивача не порушувала, оскільки оскаржуване рішення не приймала на те видавала державний акт на право власності на земельну ділянку. Рішення приймав виконавчий комітет. Крім того, на момент передачі у власність [PERSON] частини земельної ділянки коло будинку по [ADDRESS], площею 0,0195 га. Права позивача не були порушені оскільки він на той час не був власником квартири [ADDRESS]. Власники квартир погодили [PERSON] межі земельної ділянки та не заперечували щодо передачі їй частини земельної ділянки у приватну власність, що підтверджується актом узгодження меж. До приватизації, земельна ділянка перебувала у користуванні [PERSON] на підставі договору оренди. Всі технічна документація була погоджена у встановленому законом порядку управлінням земельних ресурсів та управлінням архітектури, ЖЕО погоджувало документацію як балансоутримувач будинку. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем не доведено порушення його права, оскільки на час отримання у власність земельної ділянки [PERSON], позивач не був власником квартири [ADDRESS] та не мав права користуватись земельною ділянкою. Представники безпідставно стверджують, що земельна ділянка коло будинку [ADDRESS] є прибудинковою земельною ділянкою, доказів на підтвердження своїх тверджень не надали. Власники трьох інших квартир в будинку мають окремий вхід до будинку, а у [PERSON] є свій окремий вхід, власники квартир погодили передачу у власність [PERSON] частини земельної ділянки, яку вона орендувала. Будинок [ADDRESS] є спареним житловим будинком, а не багатоквартирним, як стверджують представники позивача. З урахуванням наведеного просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Позивачем 21 квітня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу придбано у приватну власність нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Всього в будинку розташовано чотири квартири. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.12.2003 року № 513 п. 53, затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність земельні ділянки громадянам, в тому числі - [PERSON] земельну ділянку площею 0,0195 га., яка знаходиться на [ADDRESS] (а.с.28-29). Рішення було прийнято на підставі заяви [PERSON] та затвердженої та погодженої технічної документації (а.с.30-43). З 30 жовтня 2003 року [PERSON] користувалась земельною ділянкою на підставі договору оренди (а.с.36-37). Як вбачається із акту встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, інші співвласники будинковолодіння погодили [PERSON] межі земельної ділянки (а.с.35). Суд не бере до уваги свідчення свідка [PERSON] щодо підпису [PERSON] на акті узгодження меж, оскільки такі покази не є належними доказом справжності підпису. На підставі оскаржуваного рішення [PERSON] отримала державний акт на право власності на землю (а.с.84). Позивач вважає, що його права порушено Івано-Франківською міською радою, хоча оскаржуване рішення приймав виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. Кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, позивач таким право на захист скористувався та звернувся з позовом до суду. В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Правові засади організації та діяльності органів місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Майже аналогічне визначення міститься і в ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Тобто, Конституція України визнає право за органами місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення, що цілком узгоджується з положеннями п. 2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, відповідно до змісту якого місцева влада в межах закону має повне право вирішувати будь-яке питання, що не вилучено із сфери її компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Однак, Івано-Франківська міська рада рішення не приймала, та порушити таким чином права позивача не могла. Крім того, слід зазначити, що приймаючи рішення виконавчий комітет також не міг порушити права позивача, оскільки позивач на час прийняття рішення не був власником квартири у будинку [ADDRESS]. При прийнятті оскаржуваного рішення виконавчий комітет керувався ст.ст. 81 та 118 Земельного кодексу України (у редакції чинній на той час). Позивач, у своїх поясненнях посилається на лист державної інспекції сільського господарства № 04-01/1875 від 31.05.2013р. та лист державної інспекції сільського господарства № 04-01/24 від 09.01.2014р., однак в листах зазначається, що «Порушення дотримання вимог земельного законодавства гр. [PERSON] при приватизації земельної ділянки встановити не вдалося» (а.с.17-18). Необгрунтованим є посилання позивача на Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000. затверджений наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року № 507, як на підтвердження того факту, що будинок [ADDRESS] є багатоквартирним жилим будинком з двома і більше квартирами, і як наслідок, що квартира [ADDRESS] відноситься до цього будинку. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки квартира [ADDRESS] власним входом з вулиці, що й не заперечується самим і згідно Розділу 2 зазначеного класифікатора відноситься до класу «Будинки одноквартирні». Зокрема у Розділі 2 класифікації будівель та споруд, код класифікації 112 зазначено, що до будинків з двома і більше квартирами не відносяться спарені або зблоковані будинки з окремими квартирами, що мають свій власний вхід з вулиці, а відповідно до коду класифікації 1110 - це є одноквартирний будинок (спарений одноквартирний будинок із окремим входом). Враховуючи, що [PERSON] володіє своєю квартирою та входом до неї одноосібно, то відповідно вона й отримала право на отримання земельної ділянки для обслуговування свого будинку, в межах норм безоплатної приватизації земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, визначених статтею 121 ЗК України. Неогрунтованим є посилання позивача на ст. 42 ЗК України. Як уже зазначалося, квартира [ADDRESS] відноситься до класу будинки одноквартирні, а тому земельна ділянка, яка надана [PERSON] не може відноситися до земельних ділянок багатоквартирних жилих будинків як частина прибудинкової території. Також Позивач посилається на ч.2 ст.42 ЗК України, відповідно до якої у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників та ч. 3 ст. 42 ЗК України «Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками». На даний час об'єднання співвласників будинку [ADDRESS] не створено та не зареєстровано відповідно до чинного законодавства України, таке й не було створено на момент приватизації земельної ділянки третьою особою [PERSON] Позивач також вказує, що на момент прийняття рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 513 від 16.12.2003 року діяло «Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для споруджених житлових будинків» затверджене наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05.04.1996р. № 31/30/53/396 (втратило чинність 09.01.2006 року.) (далі - Положення), яке не було враховане. Необхідно зазначити, що у п.2.1. Положення зазначено, що прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку(будинків) і пов'язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Однак встановленої території з визначеними її межами, яка б відносилася до прибудинкової території будинку [ADDRESS] немає, позивачем не надано суду документу, який би підтверджував межі прибудинкової території будинку, а тому наявність чи відсутність порушення прибудинкової території будинку при виділенні земельної ділянки [PERSON] виявити неможливо. Крім того. [PERSON], виділено земельну ділянку не як частину прибудинкової території, а як земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчий комітет діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, у спосіб визначений Конституцією та законодавством України. Права позивача оскаржуваним рішенням не було порушено, а тому вимога про визнання нечинними та скасування п. 53 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 16.12.2003 року не підлягає до задоволення. Оскільки рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відповідає вимогам закону та є чинним то не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання нечинним та скасування державного акту на право власності на землю. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Позивачем не надано суду доказів того, що рішення прийняте виконавчим комітетом суперечить актам цивільного законодавства та порушує права або інтереси позивача. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 140 Конституції України, п.2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, яка ратифікована Україною 15.07.1997 року, ст. 21 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 16, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 42, 116 Земельного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed