Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики від 09.01.2015 року в розмірі 84187,32 грн. (сума позики в розписці становила 4000 доларів США). Суму стягнення позивач в перерахунку на гривневий еквівалент вказав на момент звернення до суду. За умовами позики відповідач зобовязувався повернути борг до 14.01.2015 року. Після визначеної дати відповідач коштів не повернув та на його неодноразові вимоги повернути борг не реагував, і до теперішнього часу грошей не повернув. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом та вимогами про стягнення з [PERSON] на його користь суми боргу в розмірі 84187,32 грн., а також суми розрахованої від індексу інфляції в розмірі 16163,95 грн., 3% річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 874,29 грн., відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 5893,12 грн., та витрат на оплату судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав заявлений ним позов, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] як позичальник, не виконав своїх зобовязань перед ним про повернення коштів, у строки визначені укладеним між ними договором. Тому він, у відповідності до положень визначених ст.ст.625,1049 ЦК України вимагає повернення своїх коштів з відповідними нарахуваннями суми за індексом інфляції, 3% річних за прострочення грошового зобовязання і відсотків за користування грошовими коштами. Сума розрахунків на час розгляду справи подана ним у письмовому вигляді до матеріалів справи. За наданими розрахунками на час розгляду справи просив стягнути з відповідача основний борг в розмірі 84187,32 грн., а також суми нарахованої з індексом інфляції в розмірі 16163,95 грн., 3% річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 874,29 грн., відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 5893,12 грн., та витрат на оплату судового збору Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом вручення рекомендованого листа з викликом до суду, однак причини його неявки суду не відомі. З врахуванням наведеного, у відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права і взаємовідносини сторін, а також те, що позивач не заперечує проти розгляду справи без участі відповідача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, у відсутності відповідача [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, під час розгляду даної справи в судовому засіданні позивач навів докази, які дають суду підстави у відповідності до ст.ст. 625,1047,1049 ЦК України постановити рішення про часткове задоволення позову. Разом з цим, відповідач протягом судового розгляду не надав суду жодних заперечень на позовні вимоги з переконливими доказами на спростування вимог викладених в позовній заяві, які б давали суду підстави для відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що 09 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики (розписку), згідно якого відповідач взяв на себе зобовязання повернути борг позивачу в сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США до 14 січня 2015 року. Вказану письмову розписку суд бере до уваги і відповідно до ст.1047 ЦК України вважає, що даний письмовий доказ за своїм змістом та формою є договором позики. За умовами цього договору відповідач взяв на себе зобовязання про повернення боргу з визначенням строку його виконання. Наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON], за договором позики, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України взяв на себе зобовязання по поверненню грошових коштів і виходячи з обставин справи вбачається, що відповідач при укладенні цього договору діяв усвідомлюючи наслідки укладення такого договору, тому в даному випадку вимоги позивач про виконання відповідачем взятих на себе грошових зобовязань є обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні. Виходячи з встановлених доказів, суд також вважає, що позивач обґрунтовано вимагає в порядку визначеному ст. 625 ЦК України нарахувань грошових сум та їх стягнення з відповідачки в розмірі 874,29 грн. у вигляді 3% річних, за прострочення виконання грошового зобовязання, 5893,12 грн. у вигляді відсотків за користування грошовими коштами та 1071,18 грн. сплаченого судового збору. Вказані суми підтверджені наданим письмовим розрахунком в судовому засіданні з боку позивача. Такий розрахунок проведений за період прострочення виконання зобовязання у 3% відношенні від суми боргу до часу винесення судового рішення, а також нарахованою сумою за користування грошовими коштами за період прострочення грошового зобовязання на підставі облікової ставки, що встановлювалася НБУ за період з 13.01.2015 р. до часу розгляду даної справи із внесеними змінами на сьогоднішній день. За розрахунком позивача розмір 3% річних, за прострочення виконання грошового зобовязання за період визначений у розписці з 15.01.2015 р. на день прийняття судового рішення становить суму 874,29 грн. Також, виходячи із встановлених облікових ставок НБУ розрахунок процентів за користування грошовими коштами за час порушення грошового зобовязання відповідачем становить 5893,12 грн. Разом з цим, суд вважає вимоги позивача про стягнення в його користь нарахованої суми в розмірі 16163,95 грн. виходячи з встановленого індексу інфляції на певні періоди, що відповідають часу простроченого грошового зобовязання такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, на вимогу кредитора боржник зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання. Відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тому, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. В даному випадку предметом договору позики між сторонами була іноземна валюта в сумі 4000 (чотирьох тисяч) доларів США, яка відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» не підлягає індексації. Тому, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Суд також зауважує, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті і не є підставою для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Оцінивши в сукупності докази встановлені по справі суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, за винятком вимоги про стягнення нарахованої суми виходячи з встановленого індексу інфляції за прострочення грошового зобовязання, а тому позов слід задовольнити частково. Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судові витрати по справі, повязані з оплатою судового збору.

Outcome: partial