Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, у якому вказав: 23.02.2016 р. він приїхав у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з метою придбання автомобіля «BYD F3 2013 року». У офісі компанії працівник підтвердила, що ціна автомобіля 83990 грн та пояснила, що після сплати 45000 грн цей автомобіль буде доставлено за місцем його проживання протягом 3-5 днів, де вони підпишуть акт прийому-передачі, і лише тоді він сплатить решту суми автомобіля. Погодившись із такими умовами, [PERSON] здійснив проплату та повернувся до офісу компанії, де працівник надала йому для підписання договір № 002315 з додатками. При цьому вона пояснила, що договір можна не читати, оскільки йому роз'яснені усі умови. Довірившись словам представника компанії, він підписав договір, а вдома, уважно прочитавши договір, зрозумів, що його обманули: у договорі був вписаний інший автомобіль, ніж він мав намір придбати і за значно більшою ціною; що це договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу; що він сплатив 45000 грн як адміністративний платіж, а не авансову вартість, як вважав і ця сума йому не буде повернута. Через деякий час, не отримавши автомобіль, він звернувся до компанії, де йому повідомили, що такого автомобіля немає, і йому можуть замінити на інший, або ж він може розірвати договір. [PERSON] у позові вказав, що вважає умови укладеного договору несправедливими, оскільки порушені вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, договір не був нотаріально посвідченим. Тому позивач просить визнати його недійсним, стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 45 000 грн, 1000 грн за витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату розгляду справи сповіщений належним чином, про що свідчить судова повістка. Заяви про розгляд справи без його участі не надійшло, суд увалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення сторони, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини справи. 23 лютого 2016 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №002315, предметом якого є транспортний засіб KIA Cerato, комплектація base, обєм двигуна 1.6. бензин, тип КПП механіка, вартістю 437000 грн. Відповідач взяв на себе зобовязання придбати у свою власність предмет лізингу та передати позивачу у користування на строк та на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п.4.1 Договору позивач сплатив адміністративний платіж у розмірі 45000 грн, що підтверджено квитанцією банку від 23.02.2016 р. Як ствердив у судовому засіданні позивач, фактично він заключав договір на придбання автомобіля «BYD F3 2013 року» вартістю 83990 грн, а внаслідок обманних маніпуляцій працівником фірми, йому для підписів надали договір із зазначенням автомобіля KIA Cerato, із вартістю значно вищою. Відповідачем ця обставина не заперечена. Ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~передбачена підстава недійсності правовчину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Так, у ч.1 ст.203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тобто ця норма закону є бланкетною і відсилає до інших нормативних актів. Виходячи із зазначеного, суд прийняв до уваги вимоги ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Однак, відповідач у п.12.1 Договору включив умову: лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договор за власним бажанням. При цьому адміністривний платіж поверненню не підлягає. У правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015р. вказано, що згідно\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України) 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону); Таким чином, закладена у Договорі умова не повернення адміністративного платежу (а він був сплачений у розмірі 45000 грн, що являє собою значну суму), являється для споживача несправедливою, оскільки порушує принцип добросовісності, призвела до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і ці умови завдають матеріальної шкоди споживачеві. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України цей Договір має бути визнаним недійсним. Крім того: Відповідно до п.5 ч.1\~ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону). Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2 ст. 7 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно п. 3 ч.1\~ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2\~ст. 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. В судовому засіданні було встановлено, що станом на 23.02.2016 р. інформація про ТОВ до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не виносилась. Товариство статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Відповідачем вказана обставина не оспорена і не заперечена. Отже, станом на дату укладання між договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд прийшов до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Крім того, згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 16.12.2015р. справа №6-2766 цс15. Проаналізувавши усі вищенаведені факти у сукупності і виходячи із зазначених нормативних актів, суд прийшов до висновку, що оспорюваний Договір фінансового лізингу слід визнати недійсним з моменту вчинення, тобто вимоги позивача слід задовольнити Згідно вимог ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину, а тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені кошти в розмірі 45 000 грн. У задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача у його користь 1000 грн за правову допомогу слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що ці кошти сплачені за надання правової допомоги саме по даній справі. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551грн 20 коп. на користь держави, не сплачений позивачем при подачі позовної заяви. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved