Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач в особі свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання несправедливими положення пункту п. 3.3.15 Кредитного договору № 10-29/3632 від 19.06.2007 року, укладеного між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк», зокрема: Позичальник зобов'язаний в день укладання цього Договору сплатити Кредиторові комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту по курсу НБУ шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора», та визнання недійсним вказаного пункту п. 3.3.15 Кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 червня 2007 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено Договір кредиту № 10-29/3632 про надання кредитних коштів у сумі 110 000 дол. США терміном до 19 червня 2022 року зі сплатою 11,75 % річних за користування кредитом, цільове використання кредиту - придбання нерухомого майна, тобто, споживчі потреби. З урахуванням п. 3.3.15 кредитного договору, яким визначено, що позичальник зобов'язаний в день укладання цього договору сплатити кредиторові комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту по курсу НБУ шляхом внесення коштів готівкою в касу кредитора, позивач при укладанні кредитного договору 19.06.2007 року сплатив банку комісію у розмірі 5 499,45 грн. за надання кредиту. При укладанні кредитного договору банк вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству України, порушують права позичальника та підлягають визнанню недійсними. Несправедливою умовою кредитного договору та такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» є вищевказане положення п. 3.3.15 Кредитного договору, оскільки відкриття і ведення рахунків при кредитуванні не є послугою банку, так як зумовлені вимогами закону відповідно до порядку організації бухгалтерського обліку. Позивач зазначає, що про порушення своїх прав, як споживачів банківських послуг, а саме про наявність у спірному кредитному договорі нерівних умов, що завдали шкоди позивачу, як споживачу банківських послуг, вона дізналась 11.07.2017 року, після того, як ознайомилась з рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 756/5522/15-ц від 31.05.2016 р. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити позов. Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» Яценко Є.О. проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення (а.с. 30-33, 36-39), у яких зазначив, що своїм підписом під договором кредиту № 10-29/3632 від 19.06.2007 року та Договорами про внесення змін до даного кредитного договору від 07.09.2011 року, 21.11.2007 року, 23.11.2011 року позичальник підтвердила, що вона ознайомлена та погоджується з його умовами. Твердження позивача в позовній заяві є безпідставним, оскільки встановлення плати за ініціювання кредиту не є дією, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення правовідносин. Пунктом 3.3.15 Договору кредиту, з яким до його підписання була ознайомлена позивач, передбачено, що позичальник в день надання йому кредиту за Договором сплачує Кредитору комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99 процентів від суми Кредиту по курсу НБУ шляхом внесення коштів готівкою в касу Кредитора. Дана комісія сплачується одноразово при видачі кредиту. Позивач підтвердила оплату даної суми комісії квитанцією № б/н від 19.06.2007 року. Крім того, представник відповідача зазначив щодо пропусків строків позовної давності звернення до суду з даним позовом, оскільки про укладення договору кредиту позивачу було відомо ще у 2007 році, і як наслідок строк позовної давності сплив ще у 2010 році відповідно, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19 червня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 10-29/3632, відповідно до умов якого позивачу були надані грошові кошти в сумі 110 000 дол. США зі сплатою 11,75 % річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 19 червня 2022 року (а.с. 10-15). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що п. 3.3.15 вищевказаного кредитного договору є несправедливим, чим порушуються її права, як споживача, та такими, що суперечать чинному законодавству. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно пункту 3.3.15 кредитного договору, що є предметом спору, позичальник зобов'язаний в день укладання цього Договору сплатити Кредиторові комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту по курсу НБУ шляхом внесення коштів готівкою в касу кредитора. Відповідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Так, відповідно положень п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Ураховуючи наведене, оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку не є послугою банку, оскільки зумовлена вимогами закону до порядку організації бухгалтерського обліку та ведення справи. Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Разом з тим, представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності. Позивач зазначає, що про порушення своїх прав, а саме про наявність у кредитному договорі вищевказаного оспорюваного пункту, що ставить її, як споживача банківських послуг, у нерівні умови, вона дізналась 11.07.2017 року після ознайомлення з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2016 р. у іншій справі. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивний (сам факт порушення права) так і суб'єктивний ( особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення ) моменти. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6 - 267 цс 15 та постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Встановивши факт порушення прав та інтересів позивача та те, що про об'єктивне таке порушення позивач, як сторона договору та споживач послуг, мала можливість дізнатися з моменту укладання кредитного договору, тобто з 19.06.2007 р., з урахуванням заяви представника відповідача суд вбачає підстави для відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed