Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до Енергодарського міського суду з позовом, в якому просить зобовязати Громадську організацію «Садово-городницьке товариство «Волна» належним чином оформити трудові відносини з нею як з бухгалтером Садово-городницького товариства «Волна» з 08.08.2016 року по 27.01.2017 року і бухгалтером Громадської організації «Садово-городницьке товариство «Волна» з 28.01.2017 по 29.06.2017. У судове засідання сторони не зявились. Позивач просила у позовній заяві розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 1). Представник відповідача адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правої допомоги (а.с.14-16) надала заяву про розгляд справи без її участі, надала суду заперечення, в яких позовні вимоги не визнає, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.12-13). На підставі з ч.2 ст.197 ЦПК України, звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В судовому засіданні встановлено наступне: Згідно копії доручення від 08.08.2016 року (а.с.9), голова правління СГТ «Волна» [PERSON] дає згоду та доручає [PERSON] знаходитись в конторі СГТ Волна за адресою вул. Будівельників, 17, від імені голови правління ставити підпис на фінансових документах, та отримувати готівку від членів СГТ «Волна», за відсутності голови правління в конторі. Згідно з ч.1 ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до ч.1 ст.1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. За приписами ч.1 ст.1007 ЦК України, довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Отже, документ під назвою «доручення» від 08.08.2016, з огляду на його зміст (наявність правовідносин представництва, передбачення чіткого переліку юридичних дій, на вчинення яких має право і повноваження повірений), на підставі норми ч.1 ст.1007 ЦК України, кваліфікується судом як довіреність. Довіреність не є актом чи приписом, не є управлінським рішенням, не підлягає примусовому виконанню. Довіреність є документом, який підтверджує, засвідчує повноваження представника на вчинення тих юридичних дій, які в ній обумовлені. Довіреність не зобовязує повіреного, а надає йому повноваження. Відмова повіреного від здійснення дій, зазначених у довіреності, може бути здійснена в будь-який момент і тягне за собою припинення правовідносин доручення. Натомість, трудовий договір характеризується, зокрема тим, що працівники не самі організовують роботу і виконують її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам, водночас на підприємстві має вестись табель відпрацьованого часу, що є особливістю трудових правовідносин. В трудових договорах також визначається обов'язок працівника щомісячно виконувати відповідні роботи в межах робочого процесу підприємства, а за невиконання обов'язків визначено матеріальну та/чи дисциплінарну відповідальність. Порівняльний аналіз положень ст.ст.1000, 1003, 1007 ЦК України, з одного боку, та ст.21 КЗпП України, з іншого боку, дає підстави розмежовувати договір доручення і трудовий договір за такими критеріями: - трудовий договір укладається на виконання роботи, тоді як договір доручення укладається на вчинення юридичних дій; - трудовий договір передбачає підлягання працівника правилам внутрішнього трудового розпорядку, тоді як договір доручення цього не передбачає; - працівник не є представником власника, тоді як повірений є представником довірителя; - договір доручення передбачає обовязкову видачу повіреному довіреності на вчинення юридичних дій, тоді як трудовий договір цього не передбачає; - за трудовим договором можливі переведення, переміщення та зміна істотних умов праці, тоді як перелік юридичних дій, визначених дорученням, не підлягає односторонній зміні довірителем; - трудовий договір передбачає отримання заробітної плати, тоді як договір доручення може бути й безвідплатним; - в трудових правовідносинах передбачено робочий час і час відпочинку, тоді як для повіреного такий час не встановлюється, адже важливим є саме здійснення юридичних дій, а не ті години, під час яких вони здійснюватимуться; - працівник за трудовим договором може бути заохочений або, навпаки, притягнутий до дисциплінарної відповідальності, тоді як договір доручення не передбачає заохочень, а відповідальність має цивільно-правовий характер; - трудовий договір може бути розірвано в односторонньому порядку власником лише у разі наявності передбачених КЗпП підстав, тоді як довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час, а відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною (ч.2 ст.1008 ЦК України). Суд приходить до висновку, що між сторонами має місце договір доручення, який за сукупністю ознак відрізняється від трудового договору. Про це свідчить: - сам факт видачі довіреності (а не наказу чи розпорядження); - зазначення в довіреності не роботи, а вичерпного переліку юридичних дій (ставити підпис, отримувати готівку); - відсутня згадки про правила внутрішнього трудового розпорядку, а навпаки вжиті в дорученні конструкції свідчать про юридичну рівність сторін та відсутність службової підпорядкованості однієї сторони іншій («даю згоду...»); - факт виникнення представництва (слова «від мого імені...»); - та обставина, що в дорученні не вказано про обовязкове перебування повіреного в певному місці в певний час, не вказано підпорядкування його посадовій інструкції. Відповідно до Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого Мінсоцполітики 28.12.2001, вказуються такі завдання та обовязки бухгалтера: «Самостійно і в повному обсязі веде облік необоротних активів, запасів, коштів, розрахунків та інших активів, власного капіталу та зобов'язань, доходів і витрат за прийнятою на підприємстві формою бухгалтерського обліку з додержанням єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку та з урахуванням особливостей діяльності підприємства і технології оброблення даних. Забезпечує повне та достовірне відображення інформації, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, на рахунках бухгалтерського обліку. За погодженням з власником (керівником) підприємства та керівником підрозділу бухгалтерського обліку, подає в банківські установи документи для перерахування коштів згідно з визначеними податками і платежами, а також для розрахунків з іншими кредиторами відповідно до договірних зобов'язань. Бере участь у проведенні інвентаризації активів і зобов'язань, оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства, у перевірках стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства. Готує дані для включення їх до фінансової звітності, здійснює складання окремих її форм, а також форм іншої періодичної звітності, яка ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Забезпечує підготовку оброблених документів, регістрів і звітності для збереження їх протягом встановленого терміну». Суд не може погодитися з твердженням позивача про те, що позивач «фактично виконує роботу бухгалтера». Однак, «ставити підпис» та «отримувати готівку» (дії, визначені в дорученні) не є посадовими обовязками бухгалтера, а є лише юридичними діями. Позивач помилково вважає, що виконувала роботу бухгалтера. Позивачем не наведено жодного належного, допустимого, достовірного доказу, який би підтверджував її допуск саме до роботи на посаді бухгалтера. Не наведено підстав, з яких можна було б вважати доручення від 08.08.2016 доказом такого допуску. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи (ч.2 ст.24 КЗпП України). Згідно наданої позивачем копії трудової книжки (а.с.6-7) відсутні будь які записи, які б свідчили, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З письмовою заявою про укладення трудового договору позивачка не зверталась, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. В позовній заяві не викладено обставин про те, яке саме робоче місце, на думку позивача, їй було визначено, які саме умови праці, на думку позивача, були передбачені внутрішнім трудовим розпорядком. Наявність у позивача повноважень ставити підпис на фінансових документах (а також можливість поряд з цим оформлювати фінансові документи), та отримувати готівку від членів ГО «СГТ «Волна» від імені відповідача, свідчить лише про правовідносини представництва, і жодні трудові правовідносини не підтверджує. Отже, з 08.08.2016 по день подання позову позивач не вступала у трудові правовідносини з відповідачем. А відтак, у відповідача не виникало перед позивачем обовязку належним чином оформлювати трудові відносини (адже трудових відносин не існувало), відповідач не зобовязаний був видавати наказ про прийняття позивача на роботу, а також повідомляти про прийняття позивача на роботу Державну фіскальну службу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивача щодо зобовязання оформити трудові відносини с ГО «СГТ «Волна» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку що вимоги позовної заяви необґрунтовані у звязку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed