Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 57672,54 гривні та судових витрат у розмірі 1921,0 гривні судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.08.2018 року між позивачем та ТзОВ «АГРОСМАК» укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу - автомобіля марки «Volkswagen Caddy», р.н. [NUMBER] . 18.10.2018 року у м.Києві сталась ДТП за участі застрахованого автомобіля під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ 2121» р.н. [NUMBER] під керуванням відповідача. Відповідно до постанови Личаківського районного суду м.Львова від 09.11.2018 року, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до розрахунків, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Volkswagen Caddy», р.н. [NUMBER] становить 57672,54 гривень. Позивач у повному обсязі відшкодував завдану відповідачем шкоду, а відтак, до нього перейшло право вимоги, яке потерпілий мав до винуватця ДТП. З посиланням на практику Верховного Суду суму завданих збитків просить стягнути з відповідача як винуватця ДТП незалежно від того, чи застрахував він свою цивільно-правову відповідальність. Відповідач подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позову заперечує, оскільки на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована у ТДВ «СТ «Домінанта» на підставі полісу № АМ/2378417 від 06.12.2017 року. Ліміт відповідальності страховика згідно цього полісу становить 100000, гривень, що в межах суми завданих збитків, а відтак, саме ТДВ «СТ «Домінанта» несе обов`язок з відшкодування завданої шкоди. Сам розрахунок заподіяної шкоди вважає неналежним доказом. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач зазначає, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можлива за умови, що згідно із законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. Згідно з вимогами цього закону, підставою для відмови у здійсненні стразового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо заява заподіяна майну потерпілого. Позовна заява подана до суду 01.11.2019 року, тобто по спливу річного строку, а тому, вважає, що незважаючи на застраховану цивільно-правову відповідальність, відповідач несе обов`язок з відшкодування шкоди. Розмір шкоди обраховано згідно вимог чинного законодавства. У запереченні на відповідь на відзив відповідач просить врахувати, що позивач невірно трактує висновки Верховного Суду, ігноруючи їхню суть. Письмових пояснень щодо позову та відзиву треті особи не подали. Позовна заява поступила до суду 05.11.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.11.2019 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Визначено сторонам і третій особі черговість та строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 13.05.2020 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання до участі в справі залучено Моторне (транспортне) страхове бюро України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси відповідача представляли адвокати, а відтак, суд в силу вимог ст.221 ЦПК України звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність відповідача з його правами. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа призначалась до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В подальшому, з огляду на встановлені судом обставини та наявність клопотань про допит свідків та про необхідність проведення експертизи суд за відповідним клопотанням відповідача перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, про що постановив відповідну ухвалу від 10.03.2020 року. В силу вимог ч.6 ст.279 ЦПК України розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження. У справі призначено підготовче засідання. Повторно визначено сторонам і третій особі черговість та строки подання заяв по суті справи. Перед тим, як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. В судовому засіданні 25.01.2021 року представник відповідача відкликав своє клопотання про призначення у справі експертизи. Тому, суд його не розглядав по суті. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.01.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. З огляду на територіальну віддаленість, представник позивача подав клопотання про розгляд справи в режимі відеконференції. Суд задовольнив таке клопотання, про що постановив відповідну ухвалу від 22.01.2020 року. В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України та подав заяву про підтримання позовних вимог і розгляд справи у його відсутності. Відповідач приймав участь у розгляді справи особисто та через представників. Треті особи не скористались правом подати заяви по суті справи та правом брати участь в судовому засіданні. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заявою до суду справу просить слухати у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідач, а також його представники під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та письмових запереченнях. Просять у задоволенні позову відмовити. Треті особи в судове засідання також не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник МТСБУ скерував до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник ТДВ «СТ «Домінанта» причин неявки не повідомив. З врахуванням обсягу зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.08.2018 року між позивачем та ТОВ «АГРОСМАК» укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen Caddy», р.н. [NUMBER] (а.с.5). Відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.10-11), 18.10.2018 року у м.Києві сталась ДТП за участі автомобіля марки «Volkswagen Caddy», р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «ВАЗ 2121» р.н. [NUMBER] під керуванням відповідача. Постановою Личаківського районного суду м.Львова від 09.11.2018 року (а.с.8), яка не оскаржувалася та набрала законної сили, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Отже, у справі яка розглядається винуватість відповідача у вчинені ДТП є преюдиційним фактом. Із заявою про настання страхового випадку потерпілий звернувся до позивача 19.10.2018 року (а.с.12-15), надавши відповідні письмові пояснення про обставини ДТП (а.с.16). Згідно розрахунку страхового відшкодування до страхового акту від 07.06.2019 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.20) та власне, самого страхового акту, копія якого теж долучена до матеріалів справи (а.с.19), розмір страхового відшкодування становить 57672,54 гривень. Судом встановлено, що позивач у повному обсязі виплатив потерпілому суму завданих збитків, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії платіжних доручень від 10.06.2019 року та від 24.04.2019 року (а.с.21, 22, 23). З метою повернення коштів, виплачених потерпілій стороні в якості відшкодування збитків, позивач звернувся з відповідною письмовою вимогою до відповідача як до винуватця ДТП (а.с.24-25). Вказану вимогу відповідач проігнорував, що сторонами не оспорюється і що в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2378417 від 07.12.2017 року (а.с.50), на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ «СТ «Домінанта» з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну потерпілого - 100000,0 гривень. Позивач цієї обставини також не оспорює. Доказів про те, що позивач або ж безпосередній потерпілий звертались до ТДВ «СТ «Домінанта» із заявою про виплату страхового відшкодування, матеріали справи не містять. Разом з тим, про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 18.10.2018 року, ТДВ «СТ «Домінанта» повідомив безпосередньо відповідач 19.10.2018 року, що стверджується копією відповідного повідомлення (а.с.99-100). У справі немає доказів про те, що ТДВ «СТ «Домінанта» отримала вказану заяву, однак з огляду на характер спірних правовідносин на думку суду вказана обставина не має вирішального значення. Таким чином, питання, яке має бути вирішено в цій справі полягає в тому, чи повинен відповідач, відповідальність якого застрахована, нести тягар відповідальності за завдану ним шкоду у випадку, коли потерпілий або його правонаступник не звертався з відповідною заявою до страховика, в якого винуватець ДТП застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (стаття 1188 ЦК України). Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі статями 7, 8 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Україні здійснюється обов`язково. Страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком. За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справ № 755/18006/15-ц зроблено правовий висновок про те, що згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У справі, яка розглядається, позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування, а відтак, до нього перейшло право вимоги що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Під час розгляду цивільної справи № 686/1914/16-ц (постанова від 24.06.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Разом з тим, відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як уже зазначалось вище, позивач протягом річного строку не звертався до ТДВ «СТ «Домінанта» sз заявою про виплату страхового відшкодування. Крім того, не має доказів про те, що з аналогічною заявою до ТДВ «СТ «Домінанта» звертався безпосередній потерпілий - власник пошкодженого транспортного засобу, який в подальшому, передав право вимоги позивачу. Під час розгляду цивільної справи № 686/1914/16-ц (постанова від 24.06.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що потерпілий, який вимагає майнового відшкодування, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком. Зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає. Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування. Однак, у справі яка розглядається, позивач протягом річного строку не подав страховій компанії відповідача заяви про виплату страхового відшкодування, а отже, право на отримання такого відшкодування у нього припинилось. Іншими словами, винуватець ДТП, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність не повинен нести тягар відповідальності лише через те, що потерпілий (або страховик, який в подальшому отримав право вимоги), через свою бездіяльність втратив право вимоги, яке він мав до страхової компанії винуватця ДТП. В такому випадку позивач невірно тлумачить згадані вище висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована можливе за умови, що серед іншого, згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) (постанова від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц). Зокрема, поняття «не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування» і «має право на відмову у виплаті страхового відшкодування» не є тотожними і мають різне смислове значення. Так, в силу вимог статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Отже, підставою для виплати страхового відшкодування є настання страхового випадку, тобто дорожньо-транспортної пригоди що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, і саме з цим моментом законодавець пов`язує виникнення обов`язку з виплати страхового відшкодування. Натомість, недотримання вимог пункту 37.1.4 статті 37 вказаного Закону не свідчить про відсутність обов`язку з виплати страхового відшкодування, а лише вказує на те, що такий обов`язок страховика припинився і він вправі відмовити у виплаті страхового відшкодування. Оскільки у справі яка розглядається, обов`язок щодо виплати страхового відшкодування існував, однак припинився через бездіяльність позивача як правонаступника потерпілого, саме він повинен нести всі негативні наслідки, пов`язані із не вчиненням такої дії як подання заяви про виплату страхового відшкодування. Так само, невірним є посилання сторони позивача на відповідну практику суду касаційної інстанції про право потерпілого обирати спосіб захисту свого порушеного права, в тому числі шляхом пред`явлення вимоги до винуватця ДТП. Зокрема, під час розгляду справи № 755/18006/15-Ц (постанова від 04.07.2018) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України сформульованих у справі № 6-2587цс15 від 23.12.2015 року і натомість, сформулювала новий висновок про обов`язок винуватця ДТП відшкодувати завдану шкоду виключно за умови, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або у випадку, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У всіх інших випадках в межах страхової суми відповідальність несе страховик особи, яка заподіяла шкоду. Тому, суд не вбачає обов`язку відповідача відшкодувати завдану ним шкоду, визнає позов необґрунтованим і в його задоволені відмовляє. Питання щодо правильності обрахунку розміру шкоди в такому випадку не має правового значення і тому суд його не вирішує. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в силу вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, у своїй першій заяві по суті справи відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню. Аналогічною є позиція суду відносно третіх осіб, які також не подала суду доказів про понесені ними судові витрати, та крім цього не повідомляли про їх попередній розмір.

Outcome: dismissed