Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму в розмірі 171132,00 грн. та судові витрати, посилаючись на те, що 14.07.2019 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. Транспортний засіб, яким керував [PERSON] є забезпеченим транспортним засобом за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/8325329, укладеним з позивачем, який виплатив дружині загиблого суму страхового відшкодування в розмірі 171132,00 грн. Відповідач відмовився виплатити позивачу суму страхового відшкодування в позасудовому порядку. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 01.06.2020 року у цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. 23.06.2020 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.01.2019 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/8325329), відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «SAAB», реєстраційний номер [NUMBER] . За вищевказаним договором позивач взяв на себе обов`язок, в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, здійснити виплату страхового відшкодування. Страхувальник, в свою чергу зобов`язався дотримуватись умов договору страхування, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі по тексту - Закон). 14.07.2019 у м. Житомирі по вул. Покровській сталася дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП) за участю забезпеченого транспортного засобу «SAAB», реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці події. Постановою слідчого від 23.09.2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019060020002960 від 14.07.2019 за фактом ДТП, внаслідок якої загинув пішохід [PERSON] , закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Вищевказаною постановою слідчого встановлено, що [PERSON] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який лежав на проїзній частині. Після скоєння наїзду водій [PERSON] на вказаному транспортному засобі місце ДТП залишив. ДТП відповідно до умов договору страхування є страховим випадком, із настанням якого виникає обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування. Відповідно до ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі по тексту - Закон) страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 Закону), - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. 21.11.2019 року до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування звернулася [PERSON] - дружина загиблого [PERSON] 24.02.2020 року позивач виплатив [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 171132,00 грн., сума якого складалась з виплат утриманцям (146094,00 грн.) та моральної шкоди (25038,00 грн.). Відповідно до п. «в» п.38.1.1 ст.38 Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Таким чином, у позивача виникло право регресу до відповідача, як водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та після неї самовільно залишив місце пригоди, у розмірі суми виплаченого страхового відшкодування, а саме 171132,00 грн. 07.04.2020 року позивач звернувся до відповідача з претензійним листом, у якому виклав вимогу про добровільну сплату виплаченої позивачем суми страхового відшкодування в порядку регресу. У відповідь на претензійний лист [PERSON] своїм листом повідомив, що не зобов`язаний здійснювати відшкодування суми виплаченого позивачем страхового відшкодування. Відповідно до ч.2 та ч.5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1161 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінально процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. З огляду на те, що хоча кримінальне провадження щодо відповідача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, закрите, це не звільняє його від обов`язку відшкодувати суму виплаченого страхового відшкодування позивачем, оскільки існуючі правовідносини між ним та ПрАТ «УПСК» мають характер цивільно-правових. При цьому відповідачем не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.

Outcome: approved