Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, який в подальшому уточнював, в якому просить стягнути з відповідача на користь АТ «Альфа-Банк» 271891,27 грн, покликаючись на те, що 11.12.2014 у справі №462/3960/14-ц рішенням Залізничного районного суду м. Львова звернуто стягнення на предмет іпотеки - двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м. з метою задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на загальну суму 141133,86 грн, згідно з іпотечним договором від 11.12.2007 №4612, укладеним з [PERSON] , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, приведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вказаним рішенням суду встановлено суму боргу з кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] , рішення суду по сьогоднішній день не виконане, а тому позивач має право вимагати сплати відповідачем суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми боргу. За цих обставин, покликаючись на ст. 526, 625 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву та додаткові письмові пояснення, в яких позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення основної суми боргу за кредитним договором та інфляційних витрат за кредитом за період з 22.11.2016 по 22.11.2019. В частині стягнення 3 процентів річних в розмірі 19239,96 грн. та інфляційних витрат за кредитом в розмірі 111517,45 грн. за період з 14.12.2014 по 22.11.2019 заперечив з обставин, викладених у додаткових письмових поясненнях. Також просить суд застосувати строк позовної давності в частині позовних вимог про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 65461,32 грн, яка встановлена в рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2014 у справі №462/3960/14-ц. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення, аналогічні наведеному вище. Представник відповідача свої заперечення проти позову підтримав, дав пояснення, аналогічні відзиву на позов та письмовим поясненням. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступного висновку. 11.12.2007 [PERSON] отримав в АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 95000 грн., зі сплатою 14 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному цим договором, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 11.12.2022 на умовах, визначених цим договором згідно Додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору, та дією даного договору згідно п.7.3. до остаточного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, про що сторони уклали договір про надання відновлюваної кредитної лінії №610/37-307 від 11.12.2007 та додаток №1 до такого, додаткову угоду №1 про внесення змін до договору про надання відновлюваної кредитної лінії №610/37-307 від 01.07.2008, додаткові угоди про внесення змін до договору про надання відновлюваної кредитної лінії №610/37-307 від 11.12.2009 та від 26.11.2010. Відповідачем з 01.07.2008 сплачується відсоткова ставка за кредитом у розмірі 18 % річних, а з 11.12.2009 відсоткова ставка - 19.34 % річних, з новим кінцевим терміном повернення кредитної заборгованості до 11.12.2027р. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 22.05.2014 складала 141133,86 грн, з яких 82333,28 грн - заборгованість за кредитом, 51404,05 грн заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, пеня за несплату кредиту у розмірі 1099,27 грн, пеня за несплату відсотків - 3734,18 грн, 586,12 грн. розмір інфляційних витрат за кредитом та розмір інфляційних витрат за відсотками - 1976,96 грн. З метою належного виконання зобов`язань за договором 11.12.2007 з [PERSON] укладено іпотечний договір №4612 від 11.12.2007, згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,4 кв.м. Також встановлено, що 23.05.2014 ПАТ «Укрсоцбанк» направляло на адресу [PERSON] вимогу про усунення порушень, яка на даний час не виконана. 10.06.2014 ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось в суд з позовом [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, де рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2014 у справі №462/3960/14-ц позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено та ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки - двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,4 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, з метою задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» на загальну суму 141133,86 грн., згідно з іпотечним договором №4612 від 11.12.2007, що укладений з [PERSON] , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вказане рішення суду майновим поручителем так і основним боржником не виконане, про що сторони по справі не заперечують та визнають. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 25.10.2019 АТ «Альфа-Банк» подано до суду заяву про заміну сторони у справі, згідно якої АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк». Вказана заява судом задоволена та замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника щодо такої сплати. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст.611 ЦК України) Згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц. На виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2014 у справі №462/3960/14-ц відповідачем [PERSON] 24.12.2014, 06.01.2015, 22.12.2016, 27.12.2016 та 30.05.2017 частково сплачено заборгованість по вказаному кредитному договору на загальну суму 18366, 00 грн. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім цього, суд наголошує, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17та від 18.09.2018 у справі № 921/107/15-г/16. Таким чином, після направлення 23.05.2014 на адресу боржника вимоги про усунення порушень, цим банк змінив порядок, умови і строк дії договору про надання відновлюваної кредитної лінії №610/37-307 від 11.12.2007, а тому банк має право на стягнення з відповідача основної суми боргу, встановленої рішенням суду від 11.12.2014, так і сум, передбачених положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України. З огляду на викладене, суд погоджується з аргументами позивача про те, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у цьому випадку не впливає на право позивача задовольнити свої вимоги шляхом стягнення заборгованості, встановленої рішенням суду, а також 3% річних та інфляційних витрат. При цьому, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. За таких обставин, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості 3 процентів річних та інфляційних витрат, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенні шляхом стягнення з відповідача в користь позивача основної суми боргу встановленої рішенням суду від 11.12.2014 в розмірі 125766,87 грн, 3 процентів річних в розмірі 19239,96 грн та інфляційних витрат в розмірі 111517,45 грн, а всього - 253524,28 грн. Щодо застосування строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 65461,32 грн, яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.12.2014 у справі №462/3960/14-ц, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. 10.06.2014 ПАТ «Укрсоцбанк», реалізуючи своє право вимоги до [PERSON] саме у спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, змінив умови основного зобов`язання щодо строку його дії та перервав строк позовної давності, який починаючи 11.06.2014 почав збігати заново. ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», з даними позовними вимогами до [PERSON] звернувся в суд з 06.06.2017, тобто в межах трирічної позовної давності, а тому доводи представника відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 65461,32 грн, є безпідставними та спростовується наведеним вище. Крім цього, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, який не оспорюється представником відповідача, вбачається, що [PERSON] як позичальником за кредитом періодично здійснюються оплати за кредитним договором, але не в повному обсязі, як це передбачено умовами договору, де остання сплата за кредитом відбулась 30.05.2017, тобто, саме з цієї дати вкотре переривається строк позовної давності для звернення до суду, так як частковою сплатою заборгованості відповідачем свідчить про визнання ним свого боргу, а отже, саме з цієї дати має обраховуватися строк позовної давності, що свідчить про його дотримання позивачем при зверненні до суду 06.06.2017 з даним позовом. При цьому, в матеріалах справи знаходиться заява відповідача на переказ готівки від 22.12.2016 в сумі 9000,00 грн, за призначенням платежу: погашення кредиту згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова по справі №462/3960/14-ц, що свідчить про визнання відповідачем своїх зобов`язань по сумі заборгованості за кредитним договором, встановленої рішення суду у справі №462/3960/14-ц. Враховуючи викладене, оскільки відповідач ухиляється від сплати боргу у добровільному порядку та враховуючи те, що ним часткового сплачено заборгованість встановлену рішенням суду від 11.12.2014 у справі №462/3960/14-ц, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягнувши з [PERSON] на користь позивача основну суми боргу в розмірі 125766,87 грн, 3 процентів річних в розмірі 19239,96 грн та інфляційних витрат в розмірі 111517,45 грн, а всього 253524,28 грн. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial