Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідачки. Позовні вимоги мотивує тим, що 23.08.2011 року він уклав із відповідачкою [PERSON] договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 90 000,00 грн. з умовою повернення до першої вимоги. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, в якій вказано умови повернення боргу. На його вимогу, відповідачка борг відмовилась повертати, а тому просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики в сумі 90 000,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві, додатково пояснив, що позивачка звернулася до нього з проханням позичити 90 000 грн., він сказав, що позичить їй, але вона повинна написати розписку. Вона погодилася і написала розписку, а він 23.08.2011 року одноразово передав їй гроші в сумі 90000 грн. При передачі коштів була присутня його дружина. По домовленості, позичені гроші відповідачка зобов'язалась повернути йому за першою вимогою, коли йому необхідні будуть гроші, однак відмовляється виконати умови договору. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13.10.2016 року позов не визнала, суду пояснила. що у [PERSON] грошей не позичала. В грудні 2009 року вона позичила у дружини позивача [PERSON], кошти в сумі 30 000 грн. з умовою повернення по 2000 грн. в місяць і отримання [PERSON] протягом кожного місяця в її продуктовому магазині продуктів без оплати, в рамках розумного. До грудня 2010 року вона повернула [PERSON] 20 000 грн., остаток в сумі 10 000 грн. вона повернула в серпні 2011 року, принісши дані кошти додому до [PERSON] При поверненні коштів, був присутній [PERSON], який заявив, що вона має повернути 30 000 грн. і ще 60 000 грн. відсотків за користування коштами, а тому її борг станом на серпень 2011 року вже складає 90 000 грн. Вона пояснила, що таких коштів немає, і про такі умови вони не домовлялися. Однак, позивач, погрожуючи фізичною розправою, настояв на тому, щоб вона написала розписку про те, що отримала від нього 90000 грн. Боячись за своє здоровя та здоровя членів своєї сімї, вона написала розписку, яку позивач і представив в судове засідання. Протягом 2011-2015 року вона працювала за кордоном, а тому через членів своєї сімї, періодично повертала позивачу кошти, всього на загальну суму 90000 грн. Отримуючи окремі суми, позивач ставив свій підпис на аркуші під вказаною сумою. Отримавши останню суму, позивач почав вимагати додаткові кошти, як відсотки за період протягом якого вона сплачувала йому 90 000 грн. Вона відмовила, і в результаті чого члени сімї позивача побили її чоловіка, нанісши йому легкі тілесних ушкоджень. Просить в задоволенні позову відмовити у звязку з безпідставністю і надуманістю позовних вимог. В судове засідання 03.11.2016 року відповідачка та її представник [PERSON] не зявилися, про розгляд справ повідомлялися у встановленому законом порядку, про що свідчать їх особисті підписи в матеріалах справи. Заяв про відкладення розгляду справи, чи розгляд справи за їх відсутності до суду не подали. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку що, позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Дана правова позиція висловлена в постанові пленуму Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів (Правова позиція пленуму Верховного Суду України від 11.11.2015 р. №6-1967цс15). З оригіналу розписки, складеної 23.08.2011 року, яку [PERSON] написала власноручно і на якій міститься її підпис та зазначено серію паспорта СС 692844, вбачається, що відповідачка [PERSON] позичила гроші в сумі 90 000,00 грн. в [PERSON] до першої вимоги (а.с.4). Отже, факт передачі коштів за договором позики підтверджується борговою розпискою від 23.08.2011 року, за якою відповідачка отримала в борг від позивача 90 000,00 грн. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, в даному випадку договору позики (розписки). Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Крім того, ч.1,2 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. Відповідно до оригіналу розписки, строк (термін) виконання відповідачкою [PERSON] обов'язку щодо повернення позивачу грошових коштів, визначений моментом пред'явлення вимоги. Як вбачається з метеріалів справи, а саме, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, [PERSON] 09.03.2016 року на адресу відповідачки [PERSON] надіслано рекомендований лист, який вона отримала 10.03.2016 року, з вимогою про повернення боргу за договором позики від 23.08.2011 року в сумі 90 000,00 грн. в строк до 10.04.2016 року(а.с.7,8). Таким чином, судом встановлено, що позивачем [PERSON] 09.03.2016 року предявлено до відповідачки [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів в сумі 90 000,00 грн. і з цього часу, у тридцятиденний строк, як того вимагає ч.2 ст.1049 ЦК України, вона повинна була виконати умови договору позики щодо повернення боргу в сумі 90 000 грн. Наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про те, що відповідачкою умови договору позики щодо повернення боргу в сумі 90 000 грн. після предявлення вимоги не виконано. Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Відповідач [PERSON] , заперечивши факт укладення договору позики між нею та позивачем на обгрунтування цього жодних належних доказів в судове засілання не надала. Також відсутні будь-які докази, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості відповідача за вказаним договором позики. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики (розпискою) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 202, 207, 251, 253, 526, 527, 530, 612, 631, 1046, 1047, 1049 ЦК України, правових позицій Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року і №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved