Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідачів, мотивуючи тим, що 08 березня 2012 року близько 02 години ночі він рухався на автомобілі марки Сітроен Джампі по вулиці Галицькій у напрямку вулиці Мазепи, наближаючись до перехрестя вулиць Галицька-Мазепи-Січових Стрільців-Пилипа Орлика світлофор працював у мигаючому жовтим світлом режимі, а відтак, при проїзді перехрестя, керуватись потрібно дорожніми знаками. На перехресті встановлено дорожній знак який вказував напрямок головної дороги яка проходить з вулиці Січових Стрільців на вулицю Мазепи. Автомобіль відповідача [PERSON] рухався по вулиці Січових Стрільців у напрямку вулиці П. Орлика, а тому, [PERSON], наближаючись до перехрестя, зобов'язаний був надати дорогу позивачу, оскільки позивач знаходився справа від відповідача [PERSON] Однак, відповідач [PERSON] цього не зробив, внаслідок чого трапилась ДТП. Постановою Івано-Франківського міського суду від 27.04.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП на накладено адміністративне стягнення. Однак, постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2012 року постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2012 року скасовано з підстав неправильності складання інспектором протоколу про адміністративне правопорушення. Позивач вважаєа відповідача [PERSON] винним у скоєнні ДТП оскільки його вина підтверджується схемою ДТП, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями сторін після ДТП, фотографіями механічних ушкоджень отриманих транспортними засобами внаслідок ДТП. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку завданого позивачу, вартість матеріального зитку становить 52 084 грн. 16 коп., а вартість відновлювального ремонту з врахуванням зносу - 27 768 грн. 63 коп. Відповідальність відповідача [PERSON] не була застрахована, тому страхове відшкодування підлягає стягненню з Моторного (транспортного) страхового бюро України. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з мотивів наведених в ньому. Суду пояснив, що вина [PERSON] підтверджується схемою ДТП, поясненнями сторін, протоколом про адміністративне правопорушення, показами свідка - інспектора, який складав протокол та схему ДТП, висновками експертизи. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали відповідач суду пояснив, що на перехресті його автомобіль раптово зупинився, мотор не заводився, він включив аварійні вогні, проїхала декілька автомобілів, а потім він відчув удар, це все відбувалось протягом хвилини. Не заперечив проти стягнення коштів з Моторного (транспортного) страхового бюро України. Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином. До суду надіслав письмові заперечення на позов. Просив в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON], інспектор ДАІ м. Івано-Франківська, який оформляв ДТП за участю позивача та відповідача суду пояснив, що винним у ДТП він вважав відповідача [PERSON], оскільки той порушив п. 16.12. ПДР. [PERSON] мав пропустити автомобіль яким керував позивач. Схема ДТП відповідає фактичним обставинам ДТП. Від підпису в протоколі [PERSON], відмовився тому свідків в протокол інспектор не вписував. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 27.04.2012 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Сітроен Джампі, номерний знак [NUMBER], становить 27 768 грн. 63 коп. (а.с.11-27). Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Також, в п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Позивач та його представник вказують, що саме відповідач [PERSON] 08.03.2012 року керуючи транспортним засобом марки Санг-Йонг, номерний знак [NUMBER], не пропустив автомобіль позивача та допустив зіткнення, чим порушив п. 16.12 ПДР України. На підтвердження своїх тверджень та вини відповідача позивач та його представник надали суду копію постанови Івано-Франківського міського суду, схему ДТП, пояснення учасників ДТП, висновок експерта, де як вважає представник позивача чітко вказано, що винним у ДТП є відповідач. Однак, постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27.04.2012 року скасовано та провадження у справі закрито відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП. Суддею зазначено у постанові Апеляційного суду Івано-Франківської області що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення належні докази вини відповідача [PERSON] у вчиненні ДТП відсутні. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача (п. 4 Постанови ВССУ від 01.03.2013 року № 4). Інші докази, які надані представником позивача, зокрема висновок експерта, покази свідка, не підтверджують беззаперечної вини відповідача [PERSON] у вчиненні ДТП. Однак, відповідно до ст. 60 ЦПК України, на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть отримати самостійно, однак, не наділений повноваженнями збирати докази самостійно. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та не доведеними, а тому позов не підлягає до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ч.1 ЦПК України,

Outcome: dismissed