Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], директора головного підприємства ПАТ «Хмельниччина-Авто» про визнання права власності на автомобіль та вилучення його із чужого незаконного володіння, пояснивши суду, що в 2012 році він разом братом [PERSON] та батьком [PERSON] у [PERSON] за 9000 доларів США придбали автомобіль марки «MERSEDES BENZ VITO D» 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Оформити письмовий договір купівлі-продажу автомобіля та завірити його нотаріально можливості не було, а тому [PERSON] разом із документами на автомобіль, на їх ім'я була видана довіреність на розпорядження зазначеним вище автомобілем, включаючи надання повноваження на зняття автомобіля з обліку. В жовтні 2013 року [PERSON] керуючи вищевказаним автомобілем, потрапив у ДТП. Пошкоджений автомобіль було доставлено на ПАТ «Хмельниччина - Авто», звідки його в червні 2014 року обманним шляхом забрала відповідачка [PERSON] та переоформила на своє ім'я. Просить визнати на ним право на автомобіль «MERSEDES BENZ VITO D» 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER] та вилучити його з незаконного володіння [PERSON] В судовому засідання за клопотанням позивача, було замінено первісних відповідачів на [PERSON] та ПАТ «Хмельниччина Авто». Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, а тому суд вважає за можливе справу слухати у її відсутності. Представник відповідач ПАТ «Хмельниччина - Авто» в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає що в позові слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.І ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. П. 13 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Згідно з ч. 9 ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух», власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що позивач на підставі довіреності від 18.11.2012 року має право на користування та розпорядження автомобіль «MERSEDES BENZ VITO D» 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Суд не бере до уваги пояснення позивача про те, що вказаний автомобіль він на підставі договору купівлі-продажу придбав за 9000 доларів США у [PERSON], однак через відсутність можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу та зареєструвати його належним чином, уклав генеральне доручення, так як відсутні будь-які докази про те. Крім того, пояснення позивача на про те, що генеральне доручення на вказаний автомобіль може бути визнано судом як договір купівлі-продажу не знайшли свого місця, оскільки воно не дає особі прав власності. Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля повинен бути нотаріально посвідчений або здійснений через автомагазин, і підлягає державній реєстрації, суд вважає, що в позові слід відмовити. Крім того, враховуючи, що власником спірного автомобіля є [PERSON], суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині витребування автомобіля з чужого незаконного володіння також слід відмовити

Outcome: dismissed