Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до кредитної спілки «Волинська каса взаємодопомоги», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Моравецький В.Р. про зняття заборони з нерухомого майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . 10.12.1997 між ним та відповідачем було укладено позикову угоду № 521, відповідно до якої позивач отримав кредит у сумі 8000,00 грн. на строк до 06.06.1998. Забезпеченням даного договору виступило укладення договору застави вказаної вище квартири, за наслідками укладення якого було накладено заборону на відчуження майна. Взяті на себе зобов`язання позивач виконав у повному обсязі, а при намір відчужити свою квартиру, дізнався, про наявність заборони на відчуження майна. Вказує, що даний арешт чинить йому перешкоди у користуванні майном. Посилаючись на вищевикладене, позивач, просить суд зняти обтяження у формі заборони на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 31.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Моравецького В.Р. надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та подані позивачем докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог, установив таке. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01.11.1995. 10.12.1997 між позивачем та відповідачем було укладено договір застави, предметом якого виступила квартира [ADDRESS] як забезпечення виконання зобов`язань за позиковою угодою № 521 від 10.12.1997. Позивач взяті на себе зобов`язання виконав, що підтверджується записами в членській книжці займача (а.с.13). Маючи намір відчужити квартиру, позивач дізнався про накладений арешт на нерухоме майно. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 23.03.2021 заборона (архівний запис) - квартира по [ADDRESS] , підстава обтяження - договір застави, 2269 від 10.12.1997, приватний нотаріус. При цьому, у листі від 25.03.2021 №15375 Перший відділ ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вказав, що у [PERSON] немає боргів перед юричними та фізичними особами та державою 9 (а.с.16). Таким чином, судом встановлено, що на даний час обтяження не зняте, через, що позивач не має можливості скасувати накладений арешт та реалізувати свої права. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність заборон на нерухоме майно, є порушенням наведених вище прав власника нерухомого майна, гарантованих йому державою Україна. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява про звільнення майна з-під арешту підлягає до задоволення.

Outcome: approved