Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Державної казначейської служби України, треті особи Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області, Відділ у Дергачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 33 роки він є користувачем, а з 09.04.1998 року - власником земельної ділянки, розташованої в СТ «Зелена гірка » (ділянка [NUMBER] ) на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, право власності на яку посвідчено Державним актом серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, зареєстрованим в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №1394. Цей Державний акт не скасований та є чинним. На підставі відповідної документації із землеустрою 13.04.2010 земельній ділянці присвоєно кадастровий номер [NUMBER] . Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Статтею 20 Закону «Про державний земельний кадастр» встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Проте, ці вимоги законодавства відповідачами [PERSON] та [PERSON] були проігноровані. Не дивлячись на неодноразові звернення позивача до цих посадових осіб із заявами (25.09.2014, 23.04.2015, 11.06.2015) про отримання витягу з Державного земельного кадастру на належну йому земельну ділянку, запитуваної інформації позивач не отримав. Натомість ними в порушення вимог ч.5 ст.5 Закону «Про державний земельний кадастр» висувалися чисельні необгрунтовані вимоги щодо надання додаткових документів та здійснення дій прямо не передбачених Законом, а саме: звернутися до землевпорядної організації для усунення недоліків в техдокументації щодо відсутності в ній: переліку обмежень (обтяжень) прав на земельну ділянку і наявних земельних сервітутів. Акти прийому-передачі межових знаків на зберігання, лінійних промірів між повортніми точками по межах земельної ділянки на Кадастровому плані, відсутності у Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку або відомості яро земельну ділянку в електронному вигляді не були належним чином внесені до Бази даних ДЗК та не відкрито Поземельну книгу внаслідок розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки. Однак, як встановлено судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, ці вимоги, які передбачають виготовлення нової технічної документації із землеустрою з врахуванням зауважень Державного кадастрового регістратора, є упередженими, необгрунтованими та протиправними і суперечать встановленим законодавчим нормам - пунктів 2 і 4 Прикінцевих та перехідних положень закону України «Про державний земельний кадастр». Так, протягом всього часу користування та володіння земельною ділянкою органами виконавчої влади та місцевого самоврядування ніколи ніяких обмежень (обтяжень) на неї не накладалося. Окрім того, межі земельної ділянки позивачеві встановлені комісійно ще в 1998 році і про збереження межових знаків його попереджено під особистий підпис. Натомість лінійні проміри між поворотами точками по межах земельної ділянки Позивача в зв`язку з унеможливленням (відсутність місця) розміщення їх чотиризначних цифр між точками 2-3-4-5 на кадастровому плані розробником документації винесено їх в окрему Таблицю довжин цих ліній поруч з кадастровим планом, що не суперечить вимогам ст. 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку Позивача відповідно до вимог п.п. 1-2 «Порядку присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам», затвердженого наказом Держкомзему України № 168 від 15.02.2010 - кадастровий номер його земельній ділянці присвоєно відділом ДЗК управління Держкомзему у Дергачівському районі ще 13.04.2010 та згідно цього наказу його відображено на титульному аркуші технічної документації Позивача. Водночас твердження Державного кадастрового реєстратора про те, що відомості про земельну ділянку в електронному вигляді не були належним чином внесені до бази даних ДЗК та не відкрито Поземельну книгу внаслідок розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки позивач вважає такими, що суперечить законодавчим актам про землю. Тобто, з положень законодавства вбачається, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] , згідно їх висновків, допущені грубі порушення закону та процедури реєстрації земельної ділянки, в яких вони намагаються звинуватити позивача. Неправомірні дії відповідачів змусили позивача звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2015, підтвердженою у суді апеляційної інстанції визнано протиправними дії державного кадастрового реєстратора - начальника відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області Халіна С.В. з ненаданням [PERSON] відомостей з Державного земельного кадастру, оформлені повідомленнями від 28.04.2015 року та дії державного кадастрового реєстратора - виконуючого обов`язки начальника відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області Кравцова А.В. з ненадання [PERSON] відомостей з Державного земельного кадастру, оформлені повідомленнями від 12.06.2015 року, зобов`язано державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Дерачівському районі Харківської області внести до Державного земельного кадастру відомості про належну йому земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] . 30 березня 2016 року це рішення суду було виконано. Тому, як вважає позивач, незаконно відмовляючи в задоволенні його звернення щодо надання відомостей (витягу) з ДЗК про належну йому земельну ділянку, [PERSON] та [PERSON] своїми чисельними протиправними діями заподіяли позивачеві матеріальну та моральну шкоду, що полягає у понесених затратах вартості лікування, в душевних і фізичних стражданнях, які позивач переніс в зв`язку з їх протиправними діями, в глибокому відчутті несправедливості, викликаному тим фактом, що протягом декількох років він не отримав реального захисту своїх прав з боку державних службовців, посадових осіб цієї державної структури - [PERSON] та [PERSON] Цими чисельними неправомірними діями з ненадання відомостей з Державного земельного кадастру про належну позивачеві земельну ділянку, які рішенням суду (додається) визнані протиправними, вони змусили його, як зазначає позивач, протягом трьох років звертатися за захистом своїх прав та інтересів до Президента України, облдержадміністрації, ГУ Держземагенств в Харківській області, органів прокуратури та до суду. Позивач вказує, що порушено його душевний комфорт, психічний та емоційний стан, що проявлявся у формі приниження честі і гідності, в його фізичних і моральних стражданнях. Позивач акцентує увагу на тому, що як наслідок, в його житті відбулися негативні зміни. Оскільки він є людиною похилого віку, ветераном праці, за що має Урядові нагороди, інвалідом війни 1 групи, отримавши поранення в голову під час бойових дій, переніс два інфаркта міокарда. Замість того, щоб займатися своїм оздоровленням, вказує позивач, ця прикра подія завдала йому відчутної матеріальної та моральної шкоди: він пережив стрес, біль, приниження честі та гідності, страждання. У зв`язку з лікуванням він має борги та постійно відчуваю дискомфорт і душевні страждання, через що вимушений звертатися за судовим захистом, що супроводжується тяжкими переживаннями та стресами. Фізична і моральна втома, що накопичилися, постійна нервова напруга підривають його здоров`я. Він вимушений на шкоду собі витрачати кошти на ліки та ходіння по судах і різних інстанціях у пошуках справедливості. Моральні переживання посилилися після того, як він зрозумів, що відповідочі не збираються виконувати вимоги Законодавства щодо внесення відомостей про його земельну ділянку до Державного земельного кадастру та надання інформації (витягу) про неї. Усе це порушило душевний спокій та ще більше погіршило стан здоров`я, загострилися хвороби серцево-судинної та нервової систем, з`явилися біль в серці, стенокардія, серцева недостатність, безсоння, головний біль, порушення рівноваги, гіпертонія, підвищена втомлюваність, депресія та страх щодо неможливості повної реабілітації та відновлення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя та безпорадність щодо вирішення справи згідно діючого законодавства, тобто, моральні страждання переросли в фізичний біль. Як наслідок позивач потрапив на стаціонарне лікування, а потім лікувався амбулаторно. Розмір матеріальної та моральної шкоди позивач оцінює у сукупності і в залежності від фактичних обставин справи, що свідчать про обсяг понесених матеріальних затрат та перенесених фізичних, душевних і психічних страждань в наслідок протиправних дій відповідачів, підтверджених рішенням Адміністративного суду, з врахування їх вини та суми коштів витрачених на лікування. Неправомірні дії відповідачів призвели до тривалого розладу здоров`я, стаціонарного та амбулаторного лікування чим спричинили матеріальну шкоду в сумі 10 003 (десять тисяч три) гривни 37 (тридцять сім) копійок. Крім того, позивач зазначає, що незаконними діями відповідачів йому також було спричинено, моральну шкоду, як компенсацію за понесені ним приниження честі, гідності та фізичні і моральні страждання, яку він оцінюю в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривен, та просить стягнути вказані суми. Позовні вимоги неодноразово уточнювалися. Відповідач [PERSON] надав до суду заперечення проти позовних вимог та просив відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] надав до суду звернення, де також просив відмови позивачеві в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник позивача просила задовольнити вказані позивачем вимоги. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року, яка була залишена без змін апеляційною інстанцією визнано протиправними дії державного кадастрового реєстратора - начальника відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області Халіна С.В. з ненаданням [PERSON] відомостей з Державного земельного кадастру, оформлені повідомленнями від 28.04.2015 року та дії державного кадастрового реєстратора - виконуючого обов`язки начальника відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області Кравцова А.В. з ненадання [PERSON] відомостей з Державного земельного кадастру, оформлені повідомленнями від 12.06.2015 року, зобов`язано державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Дерачівському районі Харківської області внести до Державного земельного кадастру відомості про належну йому земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER] . 30 березня 2016 року це рішення суду було виконано. Згідно ст.ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, моральної шкоди. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про стягнення суми на відшкодування лікування та стягнення моральної шкоди не вказав та не надав докази про збитки, які він зазнав, що по`вязані з визнанням дій відповідачів протиправними, не надав доказів про ці збитки і в процесі розгляду справи. Також, позивачем не наведено та не надано доказів про вину відповідачів у завданні збитків, причинно - наслідковий зв`язок між діями відповідачів, що потягло за собою завдання позивачеві збитки. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завдаваної внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа взнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній собі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній собі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від Зі березня 1995 року № «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок тральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана. Посилання Позивача на постанову ХОАС від 25.112015 по справі 820/6899/15, безпідставні, оскільки вказаним судовим рішення визнано протиправними дії з ненадання відомостей з ДЗК та відновлено право на внесення відомостей про земельну ділянку, однак будь- яких інших обставин, зокрема щодо заподіяння шкоди позивачу, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача не встановлено. Посилання Позивача на статті 1173, 1174 ЦК України є необґрунтованими, оскільки відстав, передбачених частиною- другою статті 1167 ЦК України, якою передбачено відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, оса її завдала, не встановлено, а позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов`язком. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 19.11.2018р. N«333/3532/17-4, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 263 ЦПК України.

Outcome: dismissed