Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні банком права власності на квартиру [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням та стягнення судових витрат. Позов обґрунтований тим, що у результаті звернення стягнення на майно відповідачів [PERSON] і [PERSON] - квартиру [ADDRESS], 29.07.2013 року, на підставі Свідоцтва позивач набув права приватної власності на дану квартиру. У квартирі зареєстровані та проживають відповідачі без будь-яких правових підстав, що є підставою для звернення із позовом. Ухвалою суду від 17.05.2016року до участі в розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено орган опіки і піклування Івано-Франківської міської ради. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав із мотивів, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник позову не визнали, просять в задоволенні позову відмовити, як в такому, що порушує права неповнолітньої дитини, суду подали письмове заперечення. Інші відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином; причини неявки суду не повідомлено; щодо відповідача [PERSON] суду надано інформацію про оголошення його в розшук. За вказаних обставин судом ухвалено проводити розгляд справи без участі відповідачів, що не з'явилися до суду без поважних причин. Представник ООП в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, зіславшись на те, що його задоволення буде порушувати права та інтереси малолітньої дитини [PERSON], 2006р.н., яка проживає в спірній квартирі від народження. Суду надано відповідний висновок. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, докази, надані сторонами на обґрунтування позовних вимог та його спростування, з'ясувавши таким чином всі фактичні обставини справи суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав. Так, судом встановлено, що в результаті звернення стягнення на майно відповідачів [PERSON] і [PERSON], квартиру [ADDRESS], 29.07.2013року на підставі Свідоцтва, виданого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за №1584 та [PERSON] з Державного реєстру про право власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7074851 від 29.07.2013року позивач набув права приватної власності на дану квартиру. У квартирі зареєстровані та проживають четверо дорослих осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та одна неповнолітня дитина [PERSON], 16.08.2006року народження. Виходячи із того, що позивач є власником спірного майна (квартири, що була предметом іпотеки), позивач просить усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-975 цс та у справі №6-447 цс 15 за змістом статей 39,40 Закону України Про іпотеку та статті 109 ЖКУКРС особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення ( частина 2 статті 109 ЖК УРСР). Аналогічним є і правова позиція ВСУ у справі №6-1892 цс 15, де зазначено, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Як встановлено в судовому засіданні, спірна квартира [ADDRESS] набута не за рахунок кредитних коштів. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15 : за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. Відповідно до ч.3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Також, відповідно до ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Статтею 398 ЦК України визначено, що право володіння виникає на підставах, встановлених законом. Тобто, володіння відповідачами майном позивача (фактичне проживання в квартирі) засновано на правових підставах, що передбачені чинним законодавством. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 Про судове рішення у цивільній справі, суд повинен вирішити справу згідно із нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того, вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та неповнолітня [PERSON]Д.) живуть в квартирі, що не була придбана за кредитні кошти, іншого житла в них немає. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і 2 ч.1 ст. 355 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові ВС України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляну на вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі наведеного, ст. 47 Конституції України, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, правових позицій ВС України, ст.ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, ст.ст. 9, 109, 132-2 ЖК УРСР, ст.ст. 397- 398 ЦК України, ст. 360-7 ЦПК України,

Outcome: dismissed