Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач в позові вказує, що він на підставі договору дарування будинку від 14.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2784 є власником житлового будинку під номером 42 по вулиці Новоселів в с.Сальник Калинівського району Вінницької області. За вказаним житловим будинком №42 по вул.Новоселів в с.Сальник закріплена земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,2630 га, що належала [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 23.02.2001 року. З 2003 року, тобто з дня дарування житлового будинку, вже більше 10 років, він користується вказаною земельною ділянкою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Сальницької сільської ради Калинівського району № 1630 від 11.10.2016 року. На даний час він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку, оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований подарований житловий будинок, оскільки 30.12.2010 року [PERSON] померла та не оформила право власності на земельну ділянку, в зв'язку з нестачею коштів. За вказаних обставин він звернувся в суд з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак від виконавчого комітету Сальницької сільської ради надійшла довідка №1729 від 03.11.2016 року про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач на підставі договору дарування будинку від 14.08.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2784 є власником житлового будинку під номером 42 по вулиці Новоселів в с.Сальник Калинівського району Вінницької області. За вказаним житловим будинком №42 по вул.Новоселів в с.Сальник закріплена земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,2630 га, що належала [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 23.02.2001 року. З 2003 року, тобто з дня дарування житлового будинку, вже більше 10 років, [PERSON] користується вказаною земельною ділянкою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Сальницької сільської ради Калинівського району № 1630 від 11.10.2016 року. На даний час позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на житловий будинок у встановленому законом порядку, оскільки відсутні документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований подарований житловий будинок, оскільки 30.12.2010 року [PERSON] померла та не оформила право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності, земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що відповідач не заперечує проти визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved