Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив скасувати рішення № 389 від 18.07.1990 року виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, на підставі якого видавався ордер № 17, яке не відповідає вимогам ст. 57 ЖК УРСР, пунктам 28, 65 [PERSON] ради Міністрів № 470 від 11.12.1984 року, п. 1 ст. 203 ЦК України, ст. ст. 41, 47 Конституції України; визнати недійсним ордер № 17 від 25.07.1990 року, виданий на підставі незаконного рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 389 від 18.07.1990 року. Позов обґрунтовано тим, що 19.02.1986 року рішенням № 76 Ленінської районного ради виконком Ленінської районної ради розглянув протоколи спільних засідань адміністрацій і профкомів підприємств і організацій району про надання квартир робітникам і службовцям, а також враховуючи рекомендації районної житлової комісії, вирішив погодитись зі спільними рішеннями адміністрацій підприємств і організацій району про надання квартир громадянам згідно додатків № 1, № 2 і на ім»я його матері багатодітної сім»ї [PERSON] був наданий ордер, в якому були зазначені всі шість дітей сім»ї, як і вищезазначеному рішенні № 76 від 19.02.1986 року, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і згідно якого вся сім»я вселилась в квартиру № 40 по вулиці Арсенія Тарковського (Володарського), 24а в м. Кропивницький (Кіровоград) відразу в лютому 1986 року. Зазначає, що у вказаному ордері був зазначений і він, як і в рішенні виконкому, але вселився він у вказану квартиру тільки 20.01.1990 року після звільнення з місць позбавлення волі і проживав у квартирі до 28.02.1994 року до свого засудження. Його проживання з 20.01.1990 року по 28.02.1994 року доказує вирок від 16.11.1994 року та характеристика начальника ЖЕК № 12. 28.02.2009 року він звільнився з місць позбавлення волі, вселився у вказану квартиру і проживає в ній до цього часу. 18.07.1990 року виконком Кіровоградської міської ради постановив рішення № 389 всупереч вимогам ст. 57 ЖК УРСР, пунктів 28, 65 [PERSON] Міністрів Української Республіки ради профспілок від 11.12.1984 року № 470 та всупереч статтям 41, 47, 58 Конституції України, яким розглянувши заяви та документи громадян [PERSON], [PERSON] про внесення змін в ордери щодо складу сімей, ухвалив: враховуючи, що син [PERSON], громадянин [PERSON] та її донька [PERSON] в надану їх матері службову квартиру [ADDRESS], житловою площею 48,36 кв.м не вселялись, а проживають і прописані на житловій площі бувшого чоловіка (їх батька) за адресою: [ADDRESS], де забезпечені житлом по середній нормі, виключити їх зі складу сім»ї матері. Рахувати склад сім»ї гр. [PERSON] 5 осіб: [PERSON], син [PERSON], син [PERSON], син [PERSON] Посилаючись на вказані обставини, норми законодавства, зазначені в позовній заяві, а також те, що зазначені зміни не відповідали дійсності, так як він не проживав у [INFO], так як там проживав батько, зміни про виключення із списку сім»ї матері, проводилось без належного повідомлення та з порушенням законодавства і без належних повноважень, так як виконком не наділений правом скасовувати або вносити зміни в спільні рішення адміністрації, а тому просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просила відмовити в його задоволенні. Треті особи: [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час та місце слухання справи повідомлялись, надали суду заперечення та просила відмовити в задоволенні позову і застосувати строки позовної давності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась, причини неявки суду не сповістила. Треті особи [PERSON], [PERSON] та його представник, [PERSON] та його представник надали суду письмові заперечення та просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, що в них викладені. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда № 76 від 19.02.1986 року, виконавчий комітет районної ради народних депутатів вирішив: погодитися із спільними рішеннями адміністрацій і профкомів підприємств і організацій району про надання квартир громадянам, згідно додатку № 1, 2. Відповідно до додатку № 1 Рішення № 76 від 19.02.1986 року - списку на надання житлової площі громадянам району: [PERSON] надана житлова площа [ADDRESS], склад сімї і родинні відносини: с. - [PERSON]; д. - [PERSON]; д. - [PERSON]; с. - [PERSON]; с - [PERSON]; с. - [PERSON] [PERSON], є матір'ю [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), а також позивача - [PERSON]. З 1982 року - [PERSON], прибиральниця ЖЕК №1 перебувала на квартирному обліку, черга №1 як багатодітна сімя. Відповідно до даного додатку № 1: адреса попереднього місця проживання [PERSON] і характеристика житлової площі: [ADDRESS], ж/площа 14,3 кв.м. Виходячи з додатку № 1 до рішення № 76 від 19.02.1986 року, не можливо встановити прізвище, ім»я та по-батькові складу сім і [PERSON], скільки в додатку до рішення ради містяться записи лише ініціалів членів сімї наймача. Крім того, як підтверджується свідоцтвами про народження у відповідача [PERSON] є троє синів із ініціалами «В.П.» ([PERSON], [PERSON], [PERSON]), відповідно трактування позивачем запису в додатку, як його даних, спростовується наданими поясненнями інших учасників процесу та встановленими обставинами у справі. Судом встановлено, що на період взяття [PERSON] на облік по поліпшенню житлових умов, позивач по справі - [PERSON] досяг 20 річного віку і з 20 червня 1978 року був засуджений по ч. 3 ст. 206 КК, ст. 42 КК до 4 років позбавлення волі, тобто до 20.06.1982 року. На час прийняття рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда № 76 від 19.02.1986 року позивач - [PERSON] був засуджений за ч. 3 ст.81 КК до 10 років позбавлення волі. Вказані обставини зазначені ним в судовому засіданні. Позивач доводить в судовому засіданні факт, що він був зазначений в ордері і набув право користування на житло з 1986 року на спірні правовідносини сторін поширюються норми Житлового Кодексу Української PCP, який введений в дію [PERSON] Верховної [PERSON] Української PCP від 30.06.1983 року, а також чинні на той час законодавчі акти в тому числі і Правила квартирного обліку. Відповідно до п. 64 [PERSON] ради Міністрів Української PCP № 470 від 11 грудня 1984 року «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» (введені в дію з 1 січня 1985 року), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток № 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. За змістом ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним в судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом з трьох років з дня його видачі. Згідно п. 66. [PERSON] ради Міністрів Української PCP № 470 від 11 грудня 1984 року «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» (введені в дію з 1 січня 1985 року), у надане жиле приміщення переселяються члени сім»ї, які включені в ордер і дали письмове зобов»язання про переселення в це приміщення. Пунктом 70 [PERSON] № 470 унормовано, що ордер вручається громадянинові, на ім»я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред»являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім»ї, включених до ордера. Аналогічні норми містяться в п. 17 [PERSON] пленуму Верховного суду СССР № 2 від 03.04.1987 року «Про практику застосування судами житлового законодавства» яким визначено, що при надані наймачу житлового приміщення до нього вселяються члени сім»ї, якщо вони включені в ордер і надали письмове зобов»язання на проживання у наданому новому жилому приміщенні або коли обставини справи безспірно свідчать, що ці особи виразили згоду поселитися в даному житловому приміщенні. Як підтверджується матеріалами цивільної справи, на час перебування позивача в місцях позбавлення волі в період з 19 листопада 1982 року по 20.01.1990 року, відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] вселилися в квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру виданого на ім»я наймача [PERSON]. Згідно п. 72. [PERSON] ради Міністрів Української PCP № 470 від 11 грудня 1984 року «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP», при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім»ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Згідно ч. 2 ст. 107 Житлового Кодексу Української PCP, у разі вибуття наймача та членів його сім»ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім»я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім»ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім»ї понад шість місяців у випадках: взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім»ї. Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-ХІ1 у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім»ї. Місцем проживання дитини до дев»яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. За змістом ст. 40 ЖК УРСР громадяни, знімаються обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках - засудження до позбавлення волі на строк більше 6 місяців. Виходячи з інформації, яка зазначена в домовій книзі прописки громадян по вул. Поповича, 7-а, [PERSON], [INFO], прибув з місць позбавлення волі, взятий на облік 2 відділенням Кіровоградського ОГВУ 31.05.1982 року, прописаний за даною адресою 28.07.1982 року. Тобто на момент взяття [PERSON] на квартирний облік по поліпшенню житлових умов (1982 рік) позивач по справі - [PERSON] з 28.07.1982 був зареєстрований та проживав [INFO]. Після відбування покарання 20.01.1990 року у зв»язку з актом про амністію. [PERSON] був прописаний за адресою по вул. Поповича, буд. 7-а в м. Кіровограді і взятий на облік Кіровоградським ОГВК 01.02.1990 року. Відповідно до відмітки в домовій книзі, позивач 29.06.1995 року був знятий з обліку 4 відділення Кіровоградського ОГВК. Після відбування покарання [PERSON], повторно був зареєстрований [INFO] з 06.03.2009 року, що підтверджується записами в будинковій книзі прописки громадян по вул. Поповича, буд. 7-а в м. Кіровограді, а також копією паспорта позивача, який доданий ним до позовної заяви. Таким чином, вибуття відповідачів на постійне місце проживання в інше жиле приміщення призвело до розірвання з ними договору найму жилого приміщення в будинку № 7-а по вул. Поповича в м. Кіровограді і укладання у зв»язку з цим нового договору на жиле приміщення, а саме квартиру [ADDRESS]. Позивач, який на час вибуття його сім»ї на інше постійне місце проживання, знаходився в місцях позбавлення волі, за ним зберігалося право на жиле приміщення в будинку 7-а по вул. Поповича в м. Кіровограді. Також з позивачем не був укладений договір найму жилого приміщення в квартирі [ADDRESS]. Суд приходить до висновку, що дані доводи позовної заяви не є належними та допустимими виходячи з норм ст. 57, 60 ЦПК України, оскільки позивач не набув право на користування спірної квартирою, не вселявся до даної квартири у передбачений законом спосіб, у звязку з чим виконкомом Кіровоградської міської ради було прийнято правомірно 18 лютого 1990 року рішення № 389. Неналежними є посилання в змісті позовної заяви, як на підставу для скасування рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, на норми ст. ст. 203, 229, 230 ЦК України. Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину з посиланням на ст. 203 ЦК необхідно враховувати, що ця стаття передбачає загальну підставу для визнання нікчемності правочину і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК немає спеціальної підстави (норми) для цього. Відповідно ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, за допомогою належних та допустимих доказів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі обсни або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Кіровоградської міської ради, комунального підприємства «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об»єднане бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов»язання виділити недодану житлову площу, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Як встановлено в апеляційному суді, в ордері на квартиру, наданого адвокатом [PERSON], виданого на квартиру [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивач не значиться. З довідок начальника КП «ЖЕО №2 КМР» вбачається, що крім зазначених в ордері осіб, прописані в квартирі інші особи, втому числі, і позивач, не були. Тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач не може бути визнаний наймачем квартири в розумінні ст. 71 ЖК УРСР, а відповідно на нього не розповсюджуються положення ст. 73 ЖК УРСР. За таких обставин, колегія суддів вважає, що приватизація квартири була проведена у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і відповідно отримане свідоцтво про приватизацію квартири є законним. Суд відноситься критично до пояснень позивача про те, що він вперше дізнався про наявність ордеру № 17 в жовтні 2016 року при ознайомленні із вищезазначеною справою, так як Ленінським районним судом м. Кіровограда 22.11.2011 року приймалось рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Рішенням суду першої інстанції позов задоволено, але рішенням апе6ляційного суду кіровоградської області від 24.01.2012 року за апеляційної скаргою під пригора В.П. вказане рішення скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Таким чином, враховуючи вказані обставини, норми статей 40, 59, 61, 71, 107 ЖК УРСР, вимоги [PERSON] ради Міністрів Української PCP № 470 від 11 грудня 1984 року «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP», [PERSON] пленуму Верховного суду СССР № 2 від 03.04.1987 року «Про практику застосування судами житлового законодавства» постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати, понесені позивачем при розгляді даної справи за рахунок держави, так як позивач є інвалідом ІІ групи загального захворювання безстроково і звільнений від понесення витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved