Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном. Ухвалою суду від 05 травня 2021 року було прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на частку в квартирі, з яким було звернено до суду 05.04.2021 року. Ухвалою суду від 17 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 09 листопада 2021 року представником позивача подано заяву про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном. Заяву задоволено ухвалою суду від 11 листопада 2021 року. Також, до суду представником відповідача (за зустрічним позовом) [PERSON] було подано заяву про визнання зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на частку в квартирі. Протягом судового розгляду справи сторона позивача за зустрічним позовом вимоги, які викладені у позовній заяві підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач, представник відповідача в судові засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник 3-тьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судові засідання не з`являлись, просили проводити розгляд справи за її відсутності. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права власності на частку в квартирі підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.02.2021 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний, що підтверджується копією заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва. Відповідно до копії інформаційної довідки КВ-2021 №5528 від 22.02.2021 року, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації, згідно даних реєстрових книг [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською Універсальною біржою від 10.12.1997 року № D6038/13821, виданий дублікат №1 від 16.11.2004 року № D6038/13821-Д1 та зареєстрованого в Бюро за реєстровим №6411. Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи №14460206 від 15.03.2021 року за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Квартира складається з двох кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору житловою площею 41,8 кв.м., загальною площею 48,4 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. В свою чергу, відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. У пункті 37 постанови Пленуму ВСУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного з співмешканців у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами, законом або рішенням суду. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даному випадку, як встановлено судом, сторонами не визначено домовленості щодо розміру їх часток у спірній квартирі. Також, стороною відповідача визнано позовні вимоги по зустрічному позову, а згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Таким чином суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову, оскільки частки [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є рівними і становить відповідно 1/2. Судом не встановлено підстав для відхилення від рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved