Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач за первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» 29.08.2016 р. звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 22167,42 грн. Відповідач за первісним позовом 23.11.2016 р. подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору. Ухвалою суду від 23.11.2016 р. обидва позови об'єднані в одне провадження. Первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовував тим, що відповідно до укладеної з відповідачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості № б/н та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.01.2016 р. відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 17820,54 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Генеральну угоду між сторонами укладено у порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, викладеними на банківському сайті, складає між ним та банком договір. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вказаною генеральною угодою станом на 17.07.2016 р. утворилась заборгованість у сумі 22167,42 грн., що складається з 16699,54 грн. заборгованості за кредитом, 651,59 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 1388,94 грн. заборгованості за комісією, 3427,35 грн. штрафу. Просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовував тим, що дійсно у січні 2016 р. представником позивача йому було запропоновано укласти генеральну угоду, як він зрозумів, це буде свідчити про закінчення між ним та банком договірних зобов'язань по питанню кредитного ліміту на картці. Довіряючи представнику банку, який надав йому певний текст угоди на іноземній (російській) мові, якою він фактично не володіє, він підписав дану генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт. Таким чином, він вчинив оскаржуваний правочин під впливом обману та помилки, оскільки вважав, що істотне значення спірної угоди полягало у припиненні правовідносин, а не взяття на себе інших договірних зобов'язань. Крім того сума заборгованості, яка була вказана у спірній угоді, не відповідала фактичним обставинам справи, є видуманою, оскільки з його пенсійного рахунку заборгованість систематично погашувалась. Просив визнати недійсною укладену між ним та відповідачем генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 28.01.2016 р. Представник позивача за первісним позовом у судове засідання не з'явився, у позовній заяві не заперечував у разі неявки в судове засідання відповідача щодо розгляду справи за відсутності представника банку; у наданому суду запереченні підтримав первісний позов і просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав, посилаючись на те, що обставини, якими [PERSON] обґрунтовує свій позов, не відповідають дійсності; позивач за зустрічним позовом, підписавши генеральну угоду, підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування, та погодився з ними, що засвідчив власним підписом; просив відмовити у зустрічному позові. Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з'явився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, первісний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримав і просив його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що 28.01.2016 р. між сторонами укладено генеральну угоду б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої відповідач за первісним позовом отримав кредит у розмірі 17820,54 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Генеральну угоду між сторонами укладено у порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, викладеними на банківському сайті, складає між ним та банком договір (а.с. 5-29). У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вказаною генеральною угодою станом на 17.07.2016 р. утворилась заборгованість у сумі 22167,42 грн., що складається з 16699,54 грн. заборгованості за кредитом, 651,59 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 1388,94 грн. заборгованості за комісією, 3427,35 грн. штрафу, що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 3). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за генеральною угодою, відповідач суду не надав. Не заслуговує на увагу посилання відповідача на те, що сума заборгованості не відповідає фактичним обставинам, бо з його пенсійного рахунку автоматично списуються кошти на погашення заборгованості, оскільки, як вбачається із долученої представником позивача до матеріалів справи виписки по рахунку [PERSON], кошти автоматичного (договірного) списання, яке проводилось банком, відображені у розрахунку заборгованості. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість первісного позову. З відповідача слід стягнути у користь позивача 22167, 42 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати у сумі 1378 грн. Що стосується зустрічного позову про визнання недійсним договору, суд зазначає наступне. В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно вимог ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 19, 20 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач за зустрічним позовом у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував заявлений позов. Останній не довів, що оспорюваний правочин вчинено ним під впливом помилки, а тим більше, що банк навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Факт вільного волевиявлення на укладення оспорюваної угоди і факт підписання такої угоди не спростовано. [PERSON] добровільно підписав угоду, ознайомився з умовами кредитування та погодився з ними, погашав заборгованість згідно укладеної з банком угоди. З урахуванням викладеного, з огляду на те, що укладений між сторонами договір є дійсним, оскільки відповідає загальним умовам дійсності правочину, що передбачені в ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, відсутні підстави для визнання його недійсним, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість зустрічного позову, у задоволенні якого слід відмовити. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 203, 204, 215, 229, 230, 526, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved