Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 21.04.1998 року до 31.12.2013 року. Із 21.04.1998 року працював бухгалтером-ревізором контрольно-ревізійного відділу при управлінні освіти Івано-Франківської обласної державної адміністрації. У зв'язку із черговою зміною в структурі обласної державної адміністрації в порядку переведення звільнився з посади бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу при управлінні освіти Івано-Франківської обласної державної адміністрації і на підставі письмової заяви від 29.03.2013 року згідно наказу від 02.04.2013 року № 3-к був призначений в порядку переведення на посаду бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу при департаменті освіти, науки, сім'ї, молоді та спорту Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Після Новорічних свят позивач вийшов на роботу та завідуюча сектору роботи з кадрами Листван Т.С. повідомила позивача про те, що закінчився строковий трудовий договір. Таке повідомлення позивача здивувало, оскільки строкового трудового договору він не укладав. В наказі про переведення від 02.04.2013 року №3-к про строковий трудовий договір не йшлося. Копії наказу про звільнення йому не надали, запропонували отримати трудову книжку, однак позивач відмовився її отримувати без копії наказу про звільнення. 24 січня 2014 року у секторі роботи з кадрами департаменту освіти, науки, сім'ї, молоді та спорту Івано-Франківської обласної державної адміністрації йому вручено копію наказу про звільнення з роботи від 31.12.2013 року № 215-к та трудову книжку. Із наказу про звільнення з роботи від 31.12.2013 року № 215-к вбачається, що позивача звільнено з роботи відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП у зв'язку із закінченням строкового трудового договору. Вказане звільнення з роботи позивач вважає незаконним та безпідставним, оскільки копію наказу про звільнення в день звільнення він не отримав, обставини зазначені в наказі не відповідають дійсним обставинам справи. В судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Також позивач суду пояснив, що 27.12.2013 року він написав заяву про надання відпустки. Про те, що позивач працює за строковим трудовим договором нікому не було відомо, що підтверджується підписом в.о. начальника Кловатої на заяві про надання відпустки та підпис Дутчака «До наказу». Також позивач зазначив, що сторінку наказу від 02.04.2013 року № 3-к могло бути замінено відповідачем, в заяві про переведення не зазначено про укладення строкового трудового договору, тобто позивач не надавав згоди на укладення строкового трудового договору. Представник відповідача Білецька Н.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, надала суду письмові заперечення на позов. Щодо твердження позивача про те, що ніхто в департаменті не знав про те, що з ним укладено строковий трудовий договір, то представник відповідача пояснила суду, що підпис на заяві належить в.о. керівника, а не керівнику департаменту, в.о. керівника міг і не знати про строковий трудовий договір. Наказ про надання відпустки позивача не видавався. Щодо твердження позивача про те, що з [PERSON] також було укладено строковий трудовий договір однак її звільнено не було на відміну від позивача, то представник відповідача суду пояснила, що [PERSON] перебувала на лікарняному на момент закінчення строкового трудового договору. 09.01.2014 року [PERSON] вийшла з лікарняного, оскільки вона була заступником керівником відділу, а керівник був на лікарняному, тому з нею було продовжено строк трудового договору до 31.03.2014 року. 01.04.2014 року [PERSON] також було звільнено з роботи з тієї ж підстави що й позивача. Заслухавши пояснення позивача, доводи адвоката, пояснення представників відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Із 21.04.1998 року працював бухгалтером-ревізором контрольно-ревізійного відділу при управлінні освіти Івано-Франківської обласної державної адміністрації, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8). У зв'язку із черговою зміною в структурі обласної державної адміністрації в порядку переведення позивач звільнився з посади бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу при управлінні освіти Івано-Франківської обласної державної адміністрації і на підставі письмової заяви від 29.03.2013 року згідно наказу від 02.04.2013 року № 3-к був призначений в порядку переведення на посаду бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу при департаменті освіти, науки, сім'ї, молоді та спорту Івано-Франківської обласної державної адміністрації, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8 зв.), копією заяви від 29.03.2013 року (а.с.10), копією наказу від 02.04.2013 року № 3-к (а.с.11-12). Як вбачається із заяви позивача від 29.03.2013 року (а.с.10) позивач просив призначити його на посаду бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу при департаменті освіти, науки, сім'ї, молоді та спорту Івано-Франківської обласної державної адміністрації 02.04.2013 року в порядку переведення. На заяві міститься підпис керівника Департаменту Дерев’янка С.Ф. та стоїть резолюція «До наказу, строкова угода». Аналогічна резолюція міститься і на заяві [PERSON], яка була також звільнена з роботи у зв'язку із закінченням строкового трудового договору. На аналогічних заявах інших працівників датованих тим самим числом, таких підписів немає. Вказаний факт свідчить про те, що ще 29.03.2013 року було відомо що з позивачем буде укладено строковий трудовий договір. Як вбачається із наказу від 02.04.2013 року № 3-к «Про призначення працівників», [PERSON] призначено в порядку переведення 02 квітня 2013 року на посаду бухгалтера-ревізора контрольно-ревізійного відділу при департаменті освіти, науки, сім'ї, молоді та спорту Івано-Франківської обласної державної адміністрації в порядку переведення по трудовому строковому договору до 31 грудня 2013 року (а.с.11-12). На наказі міститься підпис позивача [PERSON] про ознайомлення з наказом (а.с.12). Отже, є безпідставними твердження позивача про те, що йому не було відомо про укладення з ним строкового трудового договору. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 23 КЗпП, трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Сторони погодили строковий трудовий договір до 31.12.2013 року. Відповідно до ст.. 24 КЗпП, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Отже, ознайомившись та підписавши наказ про переведення позивач погодився на укладення строкового трудового договору. Крім того, Кодексом законів про працю, а саме ст.. 23, на яку посилається позивач та іншими статтями не передбачено імперативної норми щодо погодження сторонами строку трудового договору шляхом обов'язкового зазначення в заяві працівника при прийнятті (переведенні) на роботу конкретного терміну роботи чи часу настання певної події. Також є голослівними твердження позивача про те, що сторінку наказу № 3-к від 02.04.2013 року було підроблено чи замінено, оскільки на підтвердження таких своїх твердження позивач не надав суду жодних доказів, в відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, Наказ №3-к був оформлений з дотриманням Інструкції діловодства, відповідно до якої візи та відмітки про ознайомлення з наказом проставляються на останній сторінці наказу. Також в поясненнях працівників КРВ Департаменту [PERSON] та [PERSON] зазначено, що при ознайомленні з цим Наказом бачили, що [PERSON] призначений по трудовому строковому договору до 31.12.2013р.(а.с.47, 48). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, підставою припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. У зв'язку із закінчення строку трудового договору позивача було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП, що підтверджується копією наказу від 31.12.2-13 року № 215-к (а.с.13). Позивач зазначає у позовній заяві, що було порушено порядок його звільнення з роботи, оскільки у день звільнення 31.12.2013 року його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не видано копії цього наказу та трудової книжки і відповідно такі дії Департаменту є порушенням ст. 47 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Однак, такі твердження позивача спростовуються доданими до матеріалів справи актами. 31.12.2013 року працівниками відділу кадрів (Листван Т.С., Білецька Н.А.) разом з головою первинної профспілкової організації (Пігач Н.М.) та заступником начальника відділу професійно-технічної вищої освіти та виховної роботи (Кирдяк Г.Ю.) було складено акт щодо відсутності позивача для отримання трудової книжки. Цей акт був складений о 15 год. 15 хв. у кінці робочого дня, оскільки позивач не з'явився у відділ кадрів до цієї години (а.с.49). 09 січня 2014 року працівниками відділу кадрів (Листван Т.С., Білецька Н.А.) разом з головою первинної профспілкової організації (Пігач Н.М.) та заступником начальника відділу професійно-технічної вищої освіти та виховної роботи (Кирдяк Г.Ю.) було складено акт щодо відмови позивача від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки (а.с.50). Відповідачем був надісланий Позивачу рекомендований лист з письмовим повідомленням Департаменту від 11.01.2014 №24/01-20/05 про негайне прибуття у відділ кадрів Департаменту для отримання трудової книжки та ознайомлення під розпис з наказом про звільнення у зв'язку з закінченням трудового строкового договору. Таке повідомлення позивач отримав 15 січня 2014 року, вказаний факт позивачем визнається, а тому відповідно до ст. 61 доказуванню не підлягає. Отже, порядок звільнення позивача не було порушено. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 21, 23, 24, 36, 47 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60, 61 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed