Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, мотивуючи тим, що 25 травня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 18 000 грн., на строк до 27 травня 2019 року. На підтвердження отримання вказаної суми коштів та взяття на себе обов`язків щодо їх повернення [PERSON] надав письмову розписку. Однак в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач не повернув боргу у вказаний в розписці строк. Разом з тим, сторони у Договорі позики від 25 травня 2019 року погодили інші істотні умови, а саме передбачили відповідальність відповідача за прострочення виконання зобов`язання. Розпискою передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення суми позики, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача неустойку у розмірі 250,00 грн. за кожен день прострочки. У зв`язку з невиконанням відповідачем свого зобов`язання, починаючи з 28 травня 2019 року у позивача виникло право вимагати у Відповідача сплати неустойки у розмірі 250,00 грн. за кожен день прострочки. Так, станом на 09 грудня 2019 року сума неустойки, яку Відповідач зобов`язаний сплатити на користь Позивача за прострочення зобов`язання становить 49 500,00 грн. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача сума основного боргу - 18 000,00 грн.; неустойка за прострочення виконання зобов`язання - 49 500,00 грн.; а також судові витрати у розмірі 2 652,6 грн., з яких: судовий збір за подання позову у розмірі - 768,40 грн.; судовий збір за подання заяви про забезпечення позову - у розмірі 384,20 грн.; витрати на професійну правничу допомогу - 1 500,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, щодо заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Про судове засідання відповідач був повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установленому судом строку заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, згідно ч.4 ст.277 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 25 травня 2019 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача 18 000 гривень в еквіваленті станом на 25.05.2019 року становить 685 доларів США. Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути позику до 27.05.2019 року в повному об`ємі (а.с. 4). Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Однак у встановлений в договорах строк позичені кошти відповідачем повернуті не були. За ч. 2,3, ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо наявності перед ним боргу у розмірі 18 000 гривень суду не надав. Відзиву на позов не направив, чим розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд. Як зазначає Верховний Суд України у постановах від 18.03.2013 року № 6-63цс13 та від 11.11.2015 року справа № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Оскільки [PERSON] порушила взяті зобов`язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості у матеріалах справи не має, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав щодо задоволення позовних вимог позивича. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно 549, ч.1 ст.550, ч.2, 3 ст.551 ЦК України: Неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Як вбачається із розписки від 25.05.2019 року, сторони передбачили, що у випадку несвоєчасного повернення коштів [PERSON] зобов`язується сплатити додатково по 250 гривень за кожен день прострочки. Так, станом на 09 грудня 2019 року згідно зробленого позивачем розрахунку сума неустойки, яку відповідач зобов`язаний сплатити за прострочення зобов`язання становить 49 500,00 грн. Розрахунок неустойки: період: 28.05.2019 -11.12.2019 кількість днів у періоді: 198 днів сума неустойки: 198 днів х 250 грн. = 49 500,00 грн. Будь-яких доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що позивачем документально підтверджено судові витрати на правничу допомогу, вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 1 500 грн. підлягають задоволенню. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн. та судового збору за подання заяви про забезпечення позову 384,20 грн. Позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 527, 545, 549, 550, 551, 1048, 1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved