Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] 08 квітня 2016 року звернулась до Володарського районного суду Київської області з позовом, в якому вказала, що 01 жовтня 2015 року відділом ДВС Володарського РУЮ Київської області було відкрито виконавче провадження про примусове виконання наказу Господарського суду Київської області від 01 вересня 2015 року, щодо стягнення з ФОП «Крушельницький Микола Леонідович» боргу в сумі 594572 гривні 25 копійок. 31 березня 2016 року державним виконавцем Коваль Н.Г. було проведено опис майна, що знаходиться за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Щорса, 33а, а саме, телевізор «Sanyo» чорного кольору, 3 шафи-сервант коричневого кольору, шафа для речей комбінована коричневого кольору, тумба коричневого кольору, піаніно «Steck» pianola piano чорного кольору. Позивач за первісним позовом вважає накладення арешту на дане майно незаконним, тому [PERSON] просить суд визнати, що майно перелічене в акті опису і арешту майна від 31.03.2016 року належить [PERSON], виключити вказане майно з акту опису та зобовязати [PERSON] ДВС Володарського РУЮ Київської обалсті звільнити майно з-під арешту. 04 травня 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіріус Екстружен» до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] державної виконавчої служби Володарського районного управління юстиції в Київській області, про визнання договору недійсним, в якій зазначено, що 03 серпня 2015 року Господарським судом Київської області було задоволено позовні вимоги ТОВ «Сіріус Екстужен» до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Сіріус Екстружен» борг в сумі 25 128,13 Євро. 07.08.2015 року [PERSON] уклав договір дарування житлового будинку, що розташований по вул. Щорса, 33а, в смт. Володарка, Київської області. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати договір дарування житлового будинку від 07.08.2015 року недійсним. Позивач по первісному позову позовні вимоги підтримала повністю, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Представник позивача по зустрічному позову проти задоволення первісного позову заперечував та просив суд задовольнити позовні вимоги ТОВ «Сіріус Екстружен». Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, представника позивача за зустрічним позовом, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом по справі встановлено, що 03 серпня 2015 року Господарським судом Київської області було задоволено позовні вимоги ТОВ «Сіріус Екстужен» до [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Сіріус Екстружен» борг в сумі 25 128,13 Євро, що еквівалентно на день розгляду 582128 гривень 80 копійок та 12443 гривні 45 копійок судового збору (а.с.26-30). [PERSON] ДВС Володарського РУЮ Київської області було відкрито виконавче провадження згідно наказу Господарського суду Київської області та накладено арешт на майно боржника [PERSON] та 31 березня 2016 року було проведено опис майна, що знаходиться за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Щорса, 33а, а саме, телевізор «Sanyo» чорного кольору, 3 шафи-сервант коричневого кольору, шафа для речей комбінована коричневого кольору, тумба коричневого кольору, піаніно «Steck» pianola piano чорного кольору (а.с.15-16). 07 серпня 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: Київська область, смт. Володарка, вул. Щорса, 33а (а.с.10-11). Позивач за перісним позовом зазначає, що [PERSON] ДВС Володарського РУЮ Київської області неправомірно накладено арешт на речі, що їй належать. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що договір дарування житлового будинку, що належав [PERSON] фіктивний, укладений з метою уникнення сплати боргу згідно рішення Господарського суду Київської області, тому просить суд визнати договір дарування від 07 серпня 2015 року недійсним. Згідно ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Відповідно до ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням. Згідно ст. 55 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику. Після надходження від зазначених осіб відомостей про наявність майна боржника державний виконавець описує таке майно, вилучає його і реалізує у встановленому цим Законом порядку. У разі якщо особа, у якої перебуває майно боржника, перешкоджає державному виконавцю в його вилученні, таке майно вилучається державним виконавцем у примусовому порядку. Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, позивач за первісним позовом [PERSON] не надала жодних доказів, що майно, на яке [PERSON] ДВС Володарського РУЮ Київської області накладено арешт, належить їй на праві власності, тож в задоволенні позовних вимог за первісним позовом слід відмовити повністю. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно вимог ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 24 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ЦК України (який набрав чинності з січня 2004 року), у юридичній науці вкрай мало надавалося уваги аналізу питань щодо фіктивних та удаваних правочинів. Досліджуючи ці питання, автори обмежуються, як правило, загальною правовою характеристикою норм статей 234, 235 ЦК України. Зважаючи на те, що такі правочини дедалі частіше стають предметом судових розглядів, вони заслуговують на більш активну увагу. Фіктивні та удавані правочини мають певні спільні ознаки, адже в тих і інших у сторін відсутня мета досягти правового результату, передбаченого у правочині. Іншими словами, зовнішнє волевиявлення учасників фіктивного та удаваного правочинів не відповідає їх внутрішній волі. Проте вони мають водночас істотні відмінності, які дали законодавцю підстави врегулювати їх окремими статтями ЦК. Як відомо, правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. ЦК (ст. 234) називає такі правочини фіктивними. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків (п. 16). Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищезазначене, оцінюючи всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги зустрічного позову не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed