Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до ТОВ «Саєр-Україна» про стягнення заборгованості по виплаті належних сум, невиплачених при звільненні в розмірі 197214,64 гривні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2016 р. по день ухвалення рішення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 29.05.2015 р. працював на посаді керівника напрямку ТОВ «Саєр Україна плюс». Наприкінці лютого 2016 р. його було переведено в ТОВ «Саєр-Україна» на посаду керівника напряму. 15.07.2016 р. в зв»язку з невиконанням ТОВ «Саєр-Україна» законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати, він подав заяву про звільнення з займаної посади з 18.07.2016 р. за ч.3 ст38 КЗпП, в якій просив видати трудову книжку, копію наказу про звільнення та провести розрахунок належних сум. Однак, на момент звернення до суду з позивачем не був проведений розрахунок, не видана трудова книжка, він не ознайомлений з наказом про звільнення, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В ході судового розгляду позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, посилаючись на те, що між сторонами існували трудові правовідносини і позивач працював на посаді керівника напрямку ТОВ «Саєр-Україна». В подальшому в зв»язку з невиплатою заробітної платою позивач подав заяву про звільнення на підставі положень ч.3 ст.38 КЗпП України, однак, на момент звернення до суду позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі, не сплачені всі належні суми при звільненні та відповідні компенсації, трудова книжка не видана і знаходиться на підприємстві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи про те, що між сторонами була укладена цивільно-правова угода про надання послуг, будь-яких правовідносин, які б ґрунтувались на трудовому договорі між сторонами не було. Оскільки відповідно до умов цивільно-правового договору щодо надання послуг акт виконаних робіт між сторонами не підписувався, відповідно не проводились і будь-які оплати, обумовлені договором. Зазначаючи про неналежність наданих позивачем доказів представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В силу положень Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто, обов»язок виплачувати заробітну плату виникає у роботодавця у разі виконання працівником роботи за трудовим договором. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З огляду на зазначені норми закон покладає обов»язок на власника підприємства або уповноважений ним орган здійснювати виплати у разі розірвання трудового договору з працівником. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що з лютого 2016 р. був переведений на роботу з ТОВ «Саєр Україна плюс», де працював з травня 2015 р. за трудовим договором, до ТОВ «Саєр-Україна». Однак, будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин, як то копію трудової книжки з відповідними записами в ній, наказу про переведення на роботу до ТОВ «Саєр-Україна», суду не надав. Натомість, в матеріалах справи містяться відомості про застраховану особу, надані органами Пенсійного фонду України (а.с. 66, 119), відповідно до яких саме ТОВ «Саєр-Україна плюс» сплачувало податки та обов»язкові платежі за період з жовтня 2015 р. по квітень 2016 р. включно з нарахованих доходів [PERSON] ТОВ «Саєр-Україна» не є правонаступником «ТОВ «Саєр Україна плюс», оскільки докази на підтвердження цього відсутні, а тому суд ставить під сумнів можливість переведення у визначений законом спосіб працівника підприємства на роботу до іншого підприємства шляхом переведення без розірвання трудового договору та укладення нового трудового договору. Як на доказ наявності трудових відносин, що ґрунтуються на трудовому договорі, позивач посилався на розрахунок заробітної плати за березень-червень 2016 р. Зазначені таблиці, які надані позивачем як розрахунок, не містять відомостей про дати нарахування зазначених сум, інформації, що дані суми є виплатами, які включаються до заробітної плати, що повинна виплачуватись працівнику за виконану роботу. Дані докази не є документами бухгалтерського обліку. Подані позивачем таблиці, що містять відомості про клієнтів, придбане ними обладнання, його вартість не свідчить про наявність між сторонами правовідносин, які грунтуються на трудовому договір, хоча можуть бути доказом підтвердження наявності інших правовідносин між [PERSON] та ТОВ «Саєр-Україна». Також, як на доказ наявності трудових відносин позивач посилається на заяву про звільнення, яка зі слів позивача була подана на ім»я керівництва ТОВ «Саєр Україна», хоча матеріали справи не містять даних, що дана заява була фактично подана, зареєстрована або ж надіслана на адресу підприємства, а тому зазначений доказ не може свідчити про наявність трудових відносин між сторонами у справі. В своїх запереченнях представник відповідача посилається на наявність між сторонами правовідносин, пов»язаних з укладанням цивільно-правового договору від 15.04.2016 р., копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 67). Як вбачається зі змісту договору, він не є трудовим договором в розумінні трудового законодавства, а є видом цивільно-правового договору про надання послуг, і правовідносини за цим договором, у т.ч. здійснення оплати за виконану роботу, регулюються нормами цивільного законодавства, а не нормами трудового права. Посилання позивача та його представника на те, що ТОВ «Саєр-Україна» подали до органів Пенсійного фонду України відомості про нараховану заробітну плату за квітень-травень 2016 р., що на їх думку підтверджує наявність трудових відносин між підприємством і працівником, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначені відомості були в подальшому відкоректовані підприємством, а крім того, за умовами цивільно-правового договору, укладеного між сторонами ТОВ «Саєр Україна» повинно сплачувати ЄСВ з нарахованих до сплати позивачу, як виконавцю за договором, платежів і звітуватись перед контролюючими органами. А тому зазначений доказ не є беззаперечним доказом наявності між сторонами правовідносин, що грунтуються на трудовому договорі, а лише підтверджують наявність правовідносин. Листи ТОВ «Теплоінвестсервіс», ТОВ «Р-Інжиніринг», ТОВ «Енерго-лізинг плюс» підтвердують факт виконання [PERSON] представницьких функцій від ТОВ «Саєр-Україна» в проведенні перемовин, наданні комерційних пропоцій здійсненні презентаційної роботи, однак, на думку суду, вони не можуть підтверджувати беззаперечно наявність трудових відносин, оскільки зазначені функції могли надаватись і на підставі цивільно-праового договору, що укладений між сторонами і його наявність не оспорювалась позивачем. Закон покладає обов»язок доказування на сторони у справі. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести т обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Докази, надані стороною позивача підтверджують лише наявність правовідносин між [PERSON] та ТОВ «Саєр-Україна», однак не містять відомостей, що дані правовідносини грунтуються на трудовому договорі. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на те, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження наявності між сторонами правовідносин, що виникають на підставі саме трудового договору, розміру оплати праці, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed