Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів, в якій просить визнати відповідача [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22.05.2020 проведено торги з реалізації предмету іпотеки та нею придбано нерухоме майно, яке складається із житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . 26.08.2020 на її ім`я приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Матіяш Г.П. видано свідоцтво про право власності на дане майно. За усною домовленістю відповідачі добровільно повинні були знятися із реєстрації в день укладення договору купівлі-продажу квартири, однак обіцянок не виконали. Факт реєстрації даних осіб створює ряд незручностей для позивача, оскільки не може розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На підставі вищенаведеного, із посиланням на вимоги ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України вважає, що відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, тому просить позов задовольнити. 02.03.2021 року відкрито провадження у справі. Відповідачам було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідачі у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подали. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Зазуляк Й.М. подав заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, позов підтримав, просить його задоволити. Відповідачі належно, у встановленому законом порядку, повідомлялися про час та місце судового засідання, повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, від них не надходила заява про відкладення розгляду справи та не подавався відзив. Суд, зі згоди позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст.280-281 ЦПК України. Відповідно до положень ст.247 ч.2 ЦПК України, так як сторони в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд встановив, що позивачка є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що належить їй на підставі свідоцтва від 26.08.2020 року, що зареєстровано в реєстрі №401 приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Матіяш Г. на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. від 10 липня 2020 року, (а.с.8). Право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] (а.с.9). У житловому будинку зареєстровані - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.13), однак тривалий час в житловому будинку не проживають та їх особистих речей не виявлено, що підтверджується актами обстеження виконавчого комітету Бродівськох міської ради від 14.12.2020 року та від 12.01.2021 року (а.с.11-12). Відповідачка [PERSON] у житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрована разом із своєю неповнолітньою дитиною як власник житлового будинку (а.с.13). Суд встановив, що відповідачка [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON] не є членами сім`ї теперішнього власника житла, згідно ст.64 Житлового кодексу України, дані про укладення з ними договору найму житла також відсутні. Відповідачка [PERSON] була зареєстрована у житловому будинку 01.06.2004 року як попередній власник будинку, а її неповнолітня дочка зареєстрована разом з матір`ю з часу народження з 25.12.2009 року. Позивачка набула у власність вказане житло з 26.08.2020року. За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. З огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. А тому, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 316, 319, 321, 383, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved