Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 16\~000,00 дол. США, що на день подачі позову еквівалентно 418\~356,80 грн., та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 05.12.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики відповідно, до умов якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 16\~000,00 дол. США, що на момент укладення договору становило 131\~200,00 грн., та зобовязався їх повернути до 16.12.2012 року. Проте, [PERSON] у визначений договором час та по сьогодні гроші не повернув. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У поданих письмових поясненнях на заперечення відповідача представник [PERSON] також просить поновити строк для захисту порушених прав, посилаючись на те, що у грудні 2012 року позивач звертався до правоохоронних органів із заявою про заволодіння відповідачем спірними коштами шляхом обману. Протягом проведення досудового розслідування позивачем планувалося подання цивільного позову в рамках кримінального провадження. Проте постановою слідчого від 16.05.2015 року кримінальне провадження було закрите у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, тому строк звернення до суду пропущений з поважних причин. Крім того з 17.12.2012 року позивач неодноразово перебував за межами України, що ускладнювало можливість звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснив, що вимоги є незаконними, необґрунтованими і недоведеними. [PERSON] до правоохоронних органів подана заява про те, що представлена позивачем заява від 05.12.2012 року щодо отримання відповідачем грошових коштів є підробленою, виконана на нотаріальному бланку на якому неможливо становити його серійний номер та перевірити дату його виготовлення, гроші в позику [PERSON] не отримував, також просив застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як убачається зі змісту заяви від 05.12.2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 2206, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 16\~000,00 дол. США, що еквівалентно 131\~200,00 грн., які зобовязувався повернути в термін до 16.12.2012 року (а.с. 5). Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач свої зобовязання за договором позики не виконав, кошти позивачу не повернув. При цьому суд критично відноситься до пояснень представника відповідача про те, що вищевказану заяву відповідач не підписував і грошові кошти від позивача не отримував, оскільки зазначений договір позики недійсним не визнавався, зустрічний позов з приводу цього також не подавався. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому суд також враховує наступні обставини. Представник відповідача просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Відповідно до ст. ст. 253, 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Згідно із ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як зазначено у заяві, відповідач зобовязувався повернути кошти в термін до 16.12.2012 року, тобто відповідно до вимог закону, останнім днем звернення до суду являлася дата 16.12.2015 року. Проте з даним позовом [PERSON] звернувся лише 16 лютого 2016 року, про що свідчить поштовий штемпель на конверті (а.с. 23). Представник позивача просить поновити строк звернення до суду, посилаючись на те, що [PERSON] попередньо подавав до правоохоронних органів заяву про скоєння відповідачем злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, при цьому у рамках кримінального провадження протягом проведення досудового розслідування мав намір подати цивільний позов. Як убачається із матеріалів справи, 20.12.2012 року [PERSON] звернувся до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про те, що 05.12.2012 року [PERSON] шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами в сумі 24\~000 дол. США (а.с. 80). 26 грудня 2012 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] було допитано в якості потерпілого, про що було складено відповідний протокол (а.с. 70-72). Постановою старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 16 травня 2015 року кримінальне провадження було закрито у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 82). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи умови укладеного договору, про порушення своїх прав з боку відповідача позивач дізнався після 17.12.2012 року. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суду не надано доказів того, що позивач після подачі заяви про злочин від 20.12.2012 року щодо відповідача подавав будь які клопотання стосовно проведення досудового розслідування чи звертався із заявами до правоохоронних органів про захист свого порушеного права, у тому числі про скасування постанови про закриття кримінального провадження. З пояснень представника позивача відповідна заява була подана вже після предявлення даного позову, за результатами розгляду якої рішення слідчого про закриття кримінального провадження було скасоване 15.03.2016 року. За викладених обставин суд вважає, що обраний позивачем у якості способу захисту свого права звернення до правоохоронних органів не впливає на можливість поновлення процесуального строку звернення до суду з даним цивільним позовом. За викладених обставин заявлені вимоги задоволенню не підлягають у звязку зі спливом позовної давності. У порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed