Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач за основним позовом звернувся до суду та просить стягнути заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 07.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит № 2.07111805, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді грошових коштів у розмірі 140 000 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами у розмірі 11,50 % річних. 03.07.2009 року, 05.11.2020 року та 05.03.2014 року між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] були укладені Додаткові договори щодо зміни відсоткової ставки. 14.01.2019 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» укладено Договір № 343К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, яким відступлено право вимоги за кредитними договорами згідно Додатку № 1. На момент продажу права вимоги до відповідача сума боргу складала 151 039,92 доларів США, з яких 133 128,92 долари США за основним зобов`язанням, та 17 911,00 доларів США за відсотками. 18.03.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги № 18/03/19, за умовами якого придбано право вимоги до [PERSON] за Договором про іпотечний кредит № 2.07111805 у розмірі 94 022,35 доларів США, що еквівалентно 2 539 543,67 грн., та складається з: борг по тілу кредиту - 82 872,75 доларів США, еквівалент 2 238 392,98 грн., борг за процентами - 11 149,60 доларів США, еквівалент 301 150,69 грн. 25.06.2019 року на адреси відповідача була направлена досудова вимога щодо спати боргу, яка відповідачем не виконана, у зв`язку з чим спросив стягнуто борг та судові витрати. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати договір № 18/03/19 від 14.01.2019 року укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та [PERSON] недійсним посилаючись на те, що у кредитних правовідносинах фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги, та не може набути статус кредитора. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом обставини викладені в позовній заяві та позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. До суду відповідач не з`явився, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його присутності. Вислухавши пояснення представника позивача за основним позовом, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 02.09.2019 року. 02.09.2019 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями. 12.09.2019 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідача. 17.09.2019 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 06.02.2020 року подано зустрічний позов. Ухвалами суду від 10.02.2020 року у зупиненні провадження відмовлено та прийнято зустрічний позов. 17.02.2020 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 22.06.2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. В суді встановлено, що 07.11.2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит № 2.07111805, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді грошових коштів у розмірі 140 000 доларів США. Строк користування - 240 місяців. Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами у розмірі 11,50 % річних. 03.07.2009 року, 05.03.2010 року та 05.11.2010 року між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] були укладені Додаткові договори щодо зміни відсоткової ставки за кредитом. 14.01.2019 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» укладено Договір № 343К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, яким відступлено право вимоги за кредитними договорами згідно Додатку № 1. На момент продажу права вимоги до [PERSON] сума боргу складала 151 039,92 доларів США, з яких 133 128,92 долари США за основним зобов`язанням, та 17 911,00 доларів США за відсотками. 18.03.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та [PERSON] укладено Договір про відступлення права вимоги № 18/03/19, за умовами якого придбано право вимоги до [PERSON] за Договором про іпотечний кредит № 2.07111805 у розмірі 94 022,35 доларів США, що еквівалентно 2 539 543,67 грн., та складається з: борг по тілу кредиту - 82 872,75 доларів США, еквівалент 2 238 392,98 грн., борг за процентами - 11 149,60 доларів США, еквівалент 301 150,69 грн. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, борг не повнернув. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочинів (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховним Судом України у постанові від 20.11.2013 року висловлена правова позиція у справі № 6-122цс13 у якій зазначено про те, що виходячи зі змісту статтей 512, 514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимог (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. По даній справі позивач за основним позовом просить стягнути з відповідача борг, який станом на 27.08.2019 року становить 94 022,35 доларів США, що еквівалентно 2 539 543,67 грн., та складається з: борг по тілу кредиту - 82 872,75 доларів США, еквівалент 2 238 392,98 грн., борг за процентами - 11 149,60 доларів США, еквівалент 301 150,69 грн. Позивач за зустрічним позовом просить визнати Договір про відступлення права вимоги № 18/03/19 від 18.03.2019 року укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та [PERSON] недійсним, обґрунтовуючи це тим, що фізична особа не може набути статус нового кредитора у кредитних правовідносинах, та послався на висновки Верховного суду у справах № 909/968/16 та № 465/646/11. Розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Випадки, коли не допускається заміна кредитора, визначені статтею 515 ЦК України, за якою заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 514 ЦК України). Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Договір про відступлення прав укладено з [PERSON] після укладення між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал». Договір № 343К не визнаний [PERSON] в установленому законом порядку недійсним. Таким чином, кредитор уступив новому кредитору право стягнути з боржника відповідні грошові кошти. На думку суду, у спірних правовідносинах слід розрізняти право набувача за договором відступлення прав вимоги вимагати виконання зобов`язань в розмірі та обсязі на момент укладення цього договору, з його правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором без відповідного статусу фінансової установи. Отже, для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи. Враховуючи наведене вважаю за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15) та постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18). Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року). Враховуючи вимоги законодавства України, проаналізувавши надані докази, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за основним позовом мають бути задоволені в повному обсязі, тоді як у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач до суду не з`явився, та не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які мали підтвердити належне виконання відповідачем договірних зобов`язань. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем за основним позовом було сплачено судовий збір - 9 605,00 грн., дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved