Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Позивач в позовній заяві від 20 листопада 2015 року вказує, що [PERSON] відповідно до умов кредитного договору 202466 cred від 21 січня 2008 року, отримавши кредит у розмірі 2300 доларів США на термін дії до 21 січня 2010 року, погашення заборгованості по якому повинна була проводити у виді щомісячних платежів, не надала банку своєчасно грошових коштів в розмірі та умовах, встановлених договором, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору та ст. ст. 509,526,1054 ЦК України відповідачка зобов'язання за вказаним Договором не виконала. Станом на 19 серпня 2015 року за нею рахується заборгованість у розмірі 4 401,8 доларів США, , яка складається з наступного: по тілу кредиту - 1 148,12 доларів США; по процентах за користування кредитом - 3 253,68 доларів США. Від цієї суми позивач віднімає суму заборгованості в розмірі 1954,76 доларів США, що стягнута із [PERSON] по рішенню Березнівського районного суду від 11 лютого 2010 року і просить стягнути залишок заборгованості, різниця якої становить 2 447, 76 доларів США. В судове засідання представник банку Попович С.М. надіслав заяву про розгляд судом позову в його відсутність, підтримує його в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не визнала вимог банку, пояснила, що повністю розрахувалася з банком згідно з рішенням Березнівського районного суду від 11 лютого 2010 року. Надала суду копії платіжних квитанцій та оригінал квитанції про внесення останнього платежу на рахунок ДВС у Березнівському районі в сумі 6 941 гривня 03 копійки, що мало місце 23 лютого 2016 року. В запереченні на позов покликається на пропуск банком строку позовної давності. Крім цього позивачка [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що протягом усього терміну після ухвалення судом рішення про стягнення з неї заборгованості, сплату боргу проводила виключно на рахунки ДВС, не дивлячись на те, що представники банку наполягали на погашенні заборгованості, яку вони продовжували нараховувати після судового рішення, безпосередньо на рахунки банку. Суд приходить до висновку, що розрахунок заборгованості, який надав банк, викликає сумніви щодо його достовірності, адже тіло кредиту за судовим рішенням від 11 лютого 2010 року з відповідачки було стягнуто і платежі, які здійснювала [PERSON] за рішенням суду мали зараховуватися на погашення боргу в розмірах і призначеннях, які ним були передбачені. Натомість, банк з указаних сум, як це видно з особового рахунку боржника, лише частково зараховував їх на погашення тіла кредиту, спрямовуючи в основному на погашення нарахованих процентів за кредитом, про що свідчить розрахунок заборгованості на а. с. 4-5. У ньому, не дивлячись на періодичну сплату [PERSON] заборгованості за судовим рішенням на рахунки ДВС та повне погашення суми заборованості, передбаченої ним, на день розгляду справи судом, продовжує рахуватися борг по тілу кредиту в розмірі 1 148,12 доларів США. З наданого розрахунку відомо, що після прийняття судом рішення від 11 лютого 2010 року про стягнення заборгованості з [PERSON] відповідачка погашення заборгованості на рахунки банку, яку той нараховував надалі, не проводила взагалі. Таким чином, заслуговують на увагу доводи відповідачки [PERSON] про те, що до моменту звернення банку з цим позовом в суд, що мало місце 30 листопада 2015 року строк позовної давності, встановлений сторонами на підставі вимог ст. 259 ЦК України пунктом 5.7 Договору від 21 січня 2008 року, минув. Поновити його банк не просить, причини пропуску не наводить, таким чином вважаючи його не пропущеним. У відповідності зі ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А згідно з ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Таким правом сторони скористалися та в п. 5.7 Кредитного договору передбачили його тривалістю п'ять років (а. с. 8 зв.). Оскільки в даному випадку до закінчення строку позовної давності, що мало місце 11 лютого 2015 року, [PERSON] грошей банку на погашення заборгованості, що надалі нараховувалася їй за кредитним договором від 21 січня 2008 року, не надавала, таким чином, вказаний борг не визнавала, а банк в суд з позовом до завершення вказаного терміну не звернувся, таке звернення мало місце лише 20 листопада 2015 року, строк позовної давності слід рахувати пропущеним без поважних на те причин. З наведених підстав суд відмовляє банку в задоволенні його позовних вимог до відповідачки. [PERSON]

Outcome: dismissed