Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, мотивуючи тим, що від шлюбу з відповідачкою вони мають дочку [PERSON], [INFO], яка після їхнього розлучення залишилась проживати разом з відповідачкою. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 25.01.2013 року на нього покладений обов'язок сплачувати аліменти на користь відповідачки на утримання дочки у розмірі 30% усіх видів заробітку щомісячно починаючи з 21.11.2012 року і проводити до досягнення дитиною повноліття. З 31.03.2015 року позивач не працює в ПАТ «Івано-Франківськцемент», його було звільнено у зв'язку із закінченням терміну дії договору. Матеріальний стан позивача значно погіршився, так як він ніде не працює, не отримує жодних доходів та не має ніякого заробітку. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні проти вимог позову заперечила, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки вона також не працює, доходу немає, перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.01.2013 року (а.с.7), яке залишено в силі згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] аліменти у розмірі 30% усіх видів заробітку щомісячно починаючи з 21.11.2012 року і о досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9). Як вбачається з копії трудової книжки (а.с.12), позивач звільнений з роботи 31.03.2015 року. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як вбачається з ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2015 року становить 1 286 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що позивач не працює, однак є працездатною людиною, інших дітей на утриманні немає. Частиною 1 ст. 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, визначивши розмір аліментів, який підлягає стягненню з позивача в користь відповідачки на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 600 гривень (половина від прожиткового мінімуму) щомісячно до досягнення донькою повноліття, починаючи з дня набранням вказаним рішенням законної сили, стягнення аліментів по виконавчому листу № 0907/179772012 виданого 22 травня 2013 року згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 січня 2013 року припинити. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст. ст. 180, 181, 182, 184, 192 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 11, 88 Цивільно-процесуального кодексу України, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік»,

Outcome: partial