Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем. 02.05.2018 року його було звільнено за скороченням штату. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки при його переважному праві залишитись на роботі відповідач пропозицій не надавав, жодних документів позивач не підписував, скорочення штату проводилось таємно від позивача. Також позивач вважає, що на його користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, яку він зазнав в наслідок незаконного звільнення. Тому позивач просить визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження. 21.11.2018 року відповідач надав відзив на позов, в якому посилається на те, що позивач пропустив місячний строк на звернення до суду з даним позовом, при звільненні позивача були дотриманні вимоги чинного законодавства України про працю, просить у задоволенні позову відмовити. 30.11.2018 року позивач надав відповідь на відзив. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. З досліджених матеріали справи, вбачається, що позов не підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3\~\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22.06.2011 позивач був прийнятий до Відокремленого структурного підрозділу «Дніпропетровська дистанція захисних лісонасаджень». Наказом від 02.05.2018 року №18/ОС позивача було звільнено з займаної посади з 03.05.2018 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату. Згідно з п. 1 ч. 1 ст.\~40\~Кодексу законів\~про працю\~України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, втому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42,49-2 КЗпП України. Частиною 2 ст.\~40\~КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами і організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Представником відповідача до відзиву на позовну заву надані докази, які підтверджують факт повідомлення позивача про його звільнення у звязку зі скороченням посади, яку він займає, з 02.05.2018 року. У повідомленні наявний підпис позивача про ознайомлення з майбутнім звільненням та його підставами, датований 26.02.2018 року, тобто майже за 3 місця до дати звільнення. Також представником відповідача надані докази про надання позивачу інформації про наявність актуальних вакансій по регіональній філії «Придніпровська залізниця» у вигляді повідомлення від 06.04.2018, повідомлення від 16.03.2018 року, з якими позивач ознайомлений 06.04.2018 року, 16.03.2018 року, про що свідчить його особистий підпис. Крім того, письмовими матеріалами справи підтверджується, що позивачу було запропоновано ознайомитися з наказом №18/ОС. Дана обставина підтверджується Актом від 02.05.2018 року про відмову від ознайомлення з наказом від 02.05.2018 року №18/ОС про звільнення у звязку зі скороченням штату. З вищезазначеного вбачається, що відповідачем повністю дотримана процедура звільнення позивача, у відповідності до положень КЗпП України. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обовязку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не спростував тверджень та письмових доказів відповідача щодо попередження його про скорочення посади позивача та пропонування йому інших посад на підприємстві, тому суд приходить до висновку, що дії відповідача по звільненню позивача відповідають діючому трудовому законодавству, а тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу відповідача про звільнення позивача, поновлення останнього на роботі в повному обсязі. Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від поновлення на роботі, в яких позивачеві відмовлено. Відповдіно до ч.1 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з цим слід зазначити, що з відзиву відповідача на позов вбачається, що відповідач звертає увагу на пропущення позивачем місячного строку, встановленого діючим законодавством для звернення з даним позовом до суду. Так, судом встановлено, що 02.05.2018 року відповідачем виданий Наказ про звільнення [PERSON] з посади інженера-землевпорядника структурного підрозділу «Дніпровська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Придніпровська залізниця ПАТ «Українська залізниця» з 02.05.2018 року, в якому відсутній підпис [PERSON] про ознайомлення з наказом. Того ж дня, 02.05.2018 року в кабінеті інспектора з кадрів складено Акт про відмову [PERSON] від ознайомлення з наказом від 02.05.2018 року №18/ОС про звільнення у звязку зі скороченням штату. В даному Акті зазначено, що [PERSON] Наказ про його звільнення було оголошено в голос, але від підпису про ознайомлення він відмовився. У своїй відповіді на відзив на позов позивач визнав факт пропуску строку для звернення до суду з даним позовом. Разом з тим зазначив, що намагався весь час з моменту звільнення оскаржити його звільнення не до суду, а до органів вищої інстанції, що, на його думку, є поважною причиною пропуску цього строку. Просив поновити строк для звернення до суду з даними вимогами. Судом встановлено факт пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом, але, оскільки суд не вбачає підстав для поновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, тому застосування строків давності не є доцільним. Враховуючи вищезазначене, та враховуючи, що позивач фактично відмовився від переведення на запропоновану вакантну посаду та згідно з положеннями статті 40\~КЗпП України відповідач, не маючи можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу, правомірно видав наказ від 02.05.2018 року № 18/ОС про звільнення за пунктом 1 статті 40\~КЗпП України позивача. Отже, аналізуючи надані докази і зазначені вище фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства та положень актів, які є обовязковими для виконання сторонами спору, суд доходить до висновку, що позивачем у порушення статті 81\~ЦПК України не доведені заявлені позовні вимоги в повному обсязі, а отже у задоволенні всіх позовних вимог позивачеві слід відмовити. Відповідно дост.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5\~ЗУ «Про\~судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed