Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про поновлення на роботі, в якій просить поновити його на посаді майстра лісу Липинського лісництва ДП «Городницьке лісове господарство», стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказу директора ДП «Городницький лісгосп» № 15-к від 27.02.2014 року його було звільнено з посади майстра лісу Липинського лісництва 27.02.2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників. В даному підприємстві працював з 2006 року; у 2013 році на його дільниці було виявлено незаконну порубку лісу, порушено кримінальну справу та звільнено його із займаної посади. Рішенням суду від 01.10.2013 року його було поновлено на роботі і відразу після поновлення адміністрація підприємства повідомила, що його скорочують, запропонувавши іншу роботу в межах підприємства, однак у віддалених місцевостях, роз'яснивши наслідки відмови від іншої роботи. В грудні 2013 року його повідомили про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням, а в лютому 2014 року, як уже зазначалось вище, було винесено наказ про його звільнення, який на думку позивача, є незаконним, оскільки звільнення відбулось з порушенням вимог ст. 42 КЗпП України: при звільненні не враховано його кваліфікацію, продуктивність праці, сімейний та матеріальний стан. Окрім того, як стверджував позивач, ніякого скорочення по підприємству не відбувалось, його звільнення було спланованим керівництвом наперед і здійснено з особистих мотивів з метою звільнення лише конкретно його, а тому просить поновити його на роботі на посаді майстра лісу Липинського лісництва ДП «Городницьке лісове господарство» та стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Окрім того, позивач вважає, що незаконним звільнення йому завдано моральної шкоди, розмір якої визначає в 5000,00 грн., які слід стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, вказаних в позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Уточнив, що кримінальне провадження щодо нього не закрито, триває досудове розслідування. Заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, трудова книжка, копія наказу про звільнення йому видані. Висловив думку, що скорочення посади майста лісу по кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, на якій працював саме він було недоцільним для підприємства, що ще раз підтверджує особисті мотиви неправомірного звільнення. Щодо розміру моральної шкоди, пояснив, що визначав його, виходячи з власного внутрішнього переконання та з того, що звільнення потягло негативні наслідки для нього і його родини та змусило звертатись до суду за захистом своїх прав. Адвокат позивача - [PERSON] надав суду пояснення, які зводяться до того, що звільнення відбулось з порушенням вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України. Надав лист центру зайнятості, з якого слідує, що оскільки звільнення позивача не було визначено відповідачем як масове вивільнення, тому ДП «Городницьке лісове господарство» не подавало до центру зайнятості відповідну звітність (копія додається). Стверджував, що звільнення позивача було спланованим керівництвом та здійснено з особистих мотивів, з метою звільнення лише конкретно [PERSON], оскільки ніякого скорочення по штату в 2013-2014 р.р. не відбулось. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечили та просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Представник відповідача - Філімончук Г.Г. надав суду пояснення, які з зводяться до того, що звільнення позивача є законним з наступних підстав. Відповідно норм ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Саме згідно з цією нормою директором ДП «Городницьке лісове господарство» видано наказ «Про внесення змін до штатного розкладу та виключення однієї штатної одиниці» № 262/1 від 11 листопада 2013 року, на виконання якого видано накази «Про скорочення штату працівників лісгоспу» №306 від 23.12.2013 року та «Про попередження працівника про звільнення в зв'язку із скороченням штату» №309 від 24.12.2013 року, зі змістом якого позивача ознайомлено 25.12.2013 року. Відповідно до попереджень, позивачу тричі було запропоновано розглянути можливість перевестись на іншу роботу в межах даного підприємства, при чому дві із трьох пропозицій передбачали можливість переведення на таку ж посаду, яку займав [PERSON], лише в іншій місцевості і з більшою заробітною платою. Однак від усіх пропозицій позивач відмовився, посилаючись на сімейні обставини не розкриваючи суть своєї відмови та не доводячи до відома уповноважених органів підприємства будь-яких причин, що унеможливлюють його звільнення в рамках зазначеної процедури. 31.01.2014 року відповідач на виконання ст. 43 КЗпП України направив подання до профспілки, яка 13.02.2014 року на засідання профспілкового комітету, де був присутній особисто позивач, надала згоду на звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказом №15-к від 27.02.2014 року позивача було звільнено з посади майстра лісу Липинського лісництва 27.02.2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників. 28.02.2014 року - на наступний день після звільнення позивача, посаду майстра лісу Липинського лісництва було вилучено зі штатного розпису структурних підрозділів ДП «Городницьке лісове господарство». Також представник відповідача зазначив, що при звільнення працівника, виконуючи вимоги ст. 49-2 КЗпП, підприємство своєчасно повідомило центр зайнятості про майбутнє вивільнення працівника за встановленою формою, а наданий адвокатом позивача лист не має жодного відношення до справи, оскільки у ньому йдеться про масове вивільнення працівників, яке не мало місце на підприємтві, а не про повідомлення центру зайнятості про звільнення [PERSON] у визначеному підприємством порядку. Заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, трудова книжка, копія наказу про звільнення видані позивачу своєчасно. При цьому представник відповідача зазначив, що твердження позивача про те, що скорочення посади майста лісу по кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, на якій працював останній є недоцільним для підприємства рішенням, яке не має жодного логічного обґрунтування, спростовуються положеннями чинного законодавства України, що регулюють відносини у сфері господарювання, контрактом керівника відповідача з підприємством та винесеними останнім наказами, які ані позивачем, ані іншими особами не оскаржували, в судовому чи іншому порядку не скасовані, а тому є чинними. Пояснив, що оскільки посада майстра лісу Липинського лісництва, в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61 була єдиною, питання переважного права залишення на цій посаді [PERSON], на що наполягав адвокат позивача, не вирішувалося. Керівництвом підприємства в межах наданих законом повноважень прийнято рішення про срочення саме посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, що підтверджується наданими суду доказами, а тому посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України є безпідставними. Окрім того, скорочення штату працівників на підприємстві відбувалось у період 2013-2014 років і вивільнено було не лише позивача, а й інших працівників, посади яких скорочено, що підтверджується наданими суду доказами, а тому вважає твердження позивача та його адвоката про незаконність звільнення [PERSON] - безпідставними а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення. Зауважив, що кримінальне провадження щодо позивача ще не закрито, а в позовній заяві зазначено обставини, які не відповідачають дійсності та не підтверджені жодними доказами: зокрема щодо кваліфікації та сімейних обставин позивача. Враховуючи вищевикладені обставини, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивача та його адвоката, представників відповідача, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши матеріали та письмові докази у їх сукупності та співставленні на підставі чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Городницьке лісове господарство» з 2006 року. З 28.08.2006 року позивач працював лісником Липинського лісництва в ДП «Городницьке лісове господарство» (а.с.3,10-11). Наказом «Про закріплення території держлісфонду лісництв за лісовими обходами і майстерськими дільницями» №159 від 03.08.2007 року за [PERSON] закріплено 47, 52-54, 59-61 квартали обслуговування у Липинському лісництві (а.с.40-41). Наказом від 03.01.2010 року його переведено на посаду майстра лісу цього ж лісництва (а.с.10). Наказом від 26.07.2013 року позивача звільнено з займаної посади за п. 2 с. 40 КЗпП України, у зв'язку із втратою довіри. 01.10.2013 року [PERSON] на підставі рішення суду поновлено на попередній роботі (а.с.10-11, 98-100). Наказом №15-к від 27.02.2014 року позивача звільнено з посади майстра лісу Липинського лісництва 27.02.2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників (а.с.12). Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, зазначеним подіям щодо оскаржуваного у даній справі звільнення позивача передували наступні обставини. 30 травня 2013 року Житомирським обласним управлінням лісового та мисливського господарства на адресу підвідомчих підприємств направлено лист, яким запропоновано з метою скорочення непродуктивних витрат підприємства вжити заходів до оптимізації чисельності персоналу (а.с. 44). 11 листопада 2013 року директором ДП «Городницьке лісове господарство» видано наказ «Про внесення змін до штатного розкладу та виключення однієї штатної одиниці» №262/1 від 11 листопада 2013 року (а.с.54), на виконання якого, в свою чергу, видано наказ «Про скорочення штату працівників лісгоспу» №306 від 23.12.2013 року (а.с.58) та наказ «Про попередження працівника про звільнення в зв'язку із скороченням штату» №309 від 24.12.2013 року, зі змістом якого позивача ознайомлено 25.12.2013 року (а.с.59). Відповідно до листів-повідомлень, отриманих позивачем, останньому тричі було запропоновано іншу роботу в межах даного підприємства, при цьому, дві із трьох пропозицій передбачали можливість переведення на таку ж посаду, яку займав [PERSON], лише в іншій місцевості: майстра лісу Ч-Волинського лісництва та майстра лісу Дзержинського лісництва (а.с.62,65,68). Однак від усіх пропозицій позивач відмовився (а.с. 63,64,66,67,69). 31 січня 2014 року відповідач на виконання ст. 43 КЗпП України направив подання до профспілки (а.с.87), яка 13.02.2014 року на засідання профспілкового комітету, де був присутній позивач, надала згоду на звільнення останнього на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.88-89 ). Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2014 року посаду майстра лісу Липинського лісництва було вилучено зі штатного розпису структурних підрозділів ДП «Городницьке лісове господарство» (а.с.70-72). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи: копією паспорта позивача (а.с.3), копією акту від 13.02.2014 року (а.с.5), копією повідомлення № 1624 від 24.12.2013 року (а.с.6), копією трудової книжки (а.с.10-11), копією наказу № 15-к від 27.02.2014 року (а.с. 12), копією повідомлення № 01 від 06.02.2014 року (а.с.13), копією повідомлення № 70 від 05.02.2014 року (а.с.14), копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.37), копією довідки з Єдиного державного реєстру підприємства та організації України (а.с.38), копію листа № 06-01-06/658 від 30.05.2013 року (а.с.44), копією контракту від 18.09.2013 року (а.с.45-53), копією наказу №262/1 від 11.11.2013 року (а.с.54), копією інформації № 1543 від.11.11.2013 року (а.с.55), копією наказу № 274/1 від 26.11.2013 року (а.с.56), копією інформації (додаткової) № 1559 від 26.11.2013 року (а.с.57), копією наказу № 306 від 23.12.2013 року (а.с.58), копією наказу № 309 від 24.12.2013 року (а.с.59), копією звітності № 420 від 19.12.2005 року (а.с.60), копією зворотного боку форми № 4-ПН (план) «Звіт про за планове вивільнення працівників» (а.с.61), копією заяви позивача від 25.12.2013 року (а.с.63), копією акту від 25.12.2013 року (а.с.64), копією заяви позивача від 07.02.2014 року (а.с.66), копією акту від 07.02.2014 року (а.с.67), копією повідомлення № 82 від 11.02.2014 року (а.с.68), копіями змін до штатного розпису працівників структурних підрозділів ДП «Городницьке лісове господарство» (а.с.70,74,75,79), копіями штатного розпису (а.с.71-73,76-78,80-82,83-84), інформацією про структуру підприємства на 2013 рік (а.с.78), копією витягу з ЄРДР (а.с.85), копією подання від 31.01.2014 року (а.с.87), копією протоколу №4 від 13.02.2014 року (а.с.88-89), копією звіту про фактичне вивільнення працівників за станом на 27.02.2014 року (а.с.90-91), довідкою № 205 від 19.04.2014 року (а.с.93), копією рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 01.10.2013 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 04.12.2013 року (а.с.98-100). Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у даній справі є трудовими і регулюються законодавством України про працю, що складається з Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього та Цивільним кодексом України. Кодексом законів про працю України регламентовано право працівника вирішити трудові спори про поновлення на роботі безпосередньо у суді. Місячний строк звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів у справах про звільнення визначено ч. 1 ст. 233 цього Кодексу, який, як встановлено судом, позивачем не пропущено. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як слідує зі змісту ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. А відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації та іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. За змістом ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноваженим ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В трудових спорах обов'язок доведення правомірності своїх дій та рішень покладено на роботодавця. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач, надавши усі необхідні докази, довів суду, що діяв в межах чинного законодавства України. Як встановлено у судовому засіданні, керівництвом підприємства в межах наданих законом повноважень прийнято рішення про срочення саме посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, що підтверджується наданими суду доказами (а.с. 54). Посада майстра лісу Липинського лісництва, саме в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, які були закріплені за позивачем була єдиною, а тому відповідачем при звільненні [PERSON] питання переважного права залишення останнього на цій посаді, на що наполягав адвокат позивача, не вирішувалося. Суд під час розгляду справи неодноразово роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки та сприяв здійсненню прав, зокрема зміст ст. 60 ЦПК України, повідомляв про наслідки відмови скористатись такими правами. Однак, в порушення процесуальних норм права, позивач [PERSON] відмовився надати суду докази на підтвердження його тверджень; жодних дій щодо надання суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про порушення відповідачем під час звільнення позивача з роботи норм чинного законодавства України, не вчинив і адвокат позивача. Натомість, подані відповідачем докази, на підтвердження того, що скорочення штату працівників на підприємстві відбувалось у період 2013-2014 років і звільнено було не лише позивача, а й інших працівників; що керівництвом відповідача прийнято рішення про срочення саме посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61; що 28.02.2014 року вказану посаду було скорочено, що позбавляє можливості поновлення позивача саме на цій посаді та ін., - адвокат позивача не приймав до уваги, будуючи позицію захисту виключно на суб'єктивних припущеннях та доводах, на підтвердження яких не надавав жодних доказів, висловлюючи при цьому нечіткі та суперечливі думки. Твердження позивача та його адвоката про те, що ніякого скорочення по підприємству у період 2013-2014 років не відбувалось - не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наданими відповідачем та дослідженими у судовому засіданні доказами: копію листа № 06-01-06/658 від 30.05.2013 року (а.с.44), копіями змін до штатного розпису працівників структурних підрозділів ДП «Городницьке лісове господарство» (а.с.70,74,75,79), копіями штатного розпису працівників структурних підрозділів (а.с.71-73,76-78,80-82,83-84), інформацією про структуру підприємства на 2013рік (а.с.78,82), копією наказу № 164 від 19.06.2013 року (а.с.94), копією наказу № 44 від 14.02.2014 року (а.с.95), копією наказу № 47 від 17.02.2014 року (а.с.96),- які свідчать про те, що на ДП «Городницьке лісове господарство» відбувалось скорочення штату працівників у період 2013-2014 років, за наслідками якого було звільнено не лише позивача, а й інших працівників, посади яких скорочено. Твердження позивача про те, що звільнення його з роботи здійснено відповідачем з особистих мотивів та з метою звільнення конкретно його, суд розцінює як припущення та не приймає до розгляду при вирішенні даної справи, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Окрім того, як встановлено судом, відповідач тричі пропонував позивачу іншу роботу в межах даного підприємства (хоча повторне пропонування роботи трудовим законодавством України не передбачено), при чому, дві із трьох зазначених пропозицій передбачали можливість зайняття такої ж посади, яку і займав [PERSON], лише в іншій місцевості. Натомість, у судовому засідання позивач пояснив суду, що його відмови від запропонованих посад вмотивовані тим, що запропонована відповідачем робота знаходиться у місцевості, віддаленій від його місця проживання, що спричиняє йому незручності, а він хотів би працювати на зручному для себе участку лісу. Викладені обставини свідчать про те, що право позивача на працю відповідачем порушено не було. Разом з цим, суд не може покласти в основу прийнятого у даній справі рішення твердження позивача про недоцільність прийняття відповідачем рішення про скорочення саме посади посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, яку займав [PERSON], оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що саме рішення керівництва «Городницьке лісове господарство» щодо скорочення штату позивачем у даній справі не оспорюється, а рішення керівництва щодо скорочення посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61 ним в судовому чи в іншому порядку не оскаржувались. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис. Згідно ч. 2 ст. 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Тобто, відповідач, приймаючи рішення щодо скорочення штату та скорочення посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, які є чинними, діяв в межах чинного законодавства України. Окрім того, ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України та п. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» № 803-XII від 01.03.1991 року зобов'язують роботодавця також водночас із попередженням працівника про наступне вивільнення повідомляти про це і державну службу зайнятості за місцем його реєстрації як платника страхових внесків із зазначенням професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці працівника, якого заплановано вивільнити. Звітність про заплановане вивільнення працівників подається до державної служби зайнятості за формою № 4-ПН (план) «Звіт про заплановане вивільнення працівників», затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 р. № 420. Судом встановлено, що при звільненні позивача, виконуючи вимоги вказаних норм чинного законодавства України, ДП «Городницьке лісове господарство» повідомило центр зайнятості про майбутнє вивільнення працівника за встановленою формою, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами: копією звітності № 420 від 19.12.2005 року (а.с.60), копією зворотного боку форми № 4-ПН (план) «Звіт про за планове вивільнення працівників» (а.с.61), копією звіту про фактичне вивільнення працівників за станом на 27.02.2014 року (а.с.90-91). Представлена адвокатом позивача, в якості доказу на підтвердження порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України, лист-відповідь Житомирського обласного центру зайнятості (а.с.97), яка, за твердженням адвоката була надана у відповідь на його запит, який він суду надати відмовився, - не може бути прийнятий судом до розгляду при прийнятті рішення у даній справі, оскільки, такий доказ не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, встановленим статтями 58, 59 ЦПК України. По-перше, із вказаного листа слідує, що оскільки звільнення позивача не було визначено відповідачем як масове вивільнення, тому ДП «Городницьке лісове господарство» не подавало до центру зайнятості відповідну звітність - «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці», затверджену наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 р. №317, що свідчить про неналежність такого доказу, оскільки він не містить інформацію щодо предмета доказування. По-друге, зазначений лист-відповідь оформлений неналежним чином, зокрема не містить відтиску печатки установи та/або особи, яка його підписувала, що позбавляє можливості зробити висновки про достовірність зазначеної у ньому інформації. Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження позивача про те, що відповідачем в порушення вимог КЗпП України не було повідомлено центр зайнятості про заплановане вивільнення працівника - не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому відкидаються судом при прийнятті рішення у даній справі. Як зазначалось вище, відповідачем не вирішувалось питання про переважне право залишення позивача на роботі. Якщо розглядати питання про обов'язок застосування відповідачем до спірних правовідносин щодо звільнення позивача вимог, встановлених ст. 42 КЗпП України, щодо переважного права на залишення на роботі позивача як майстра лісу Липинського лісництва, вирішуючи питання про його пріоритетність над іншими особами, які займали посади майстрів лісу цього ж лісництва, то враховуючи, що на внутрішньому-організаційному рівні підприємства за кожним з вищезгаданих осіб, в тому числі і за позивачем, було закріплено певні квартали обслуговування лісу у Липинському лісницві, а керівництвом підприємства в межах наданих законом повноважень прийнято рішення про скорочення саме посади майстра лісу Липинського лісництва в кварталах обслуговування 47, 52-54, 59-61, які були закріплені лише за позивачем, то можна дійти висновку, що скорочена посада була єдиною, що виключає можливість застосування положень ст. 42 КЗпП України. За таких обставин, суд вважає, що відповідачем при звільненні [PERSON] питання переважного права залишення останнього на цій посаді не вирішувалося правомірно. Враховуючи вищевикладене, в ході судового розгляду суд дійшов до висновку, що існували законні підстави для звільнення позивача, відповідач діяв в межах чинного законодавства України, ним додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, право позивача на працю порушено не було: позивач відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, останній за 2 місяці попереджався про наступне вивільнення та не користувався переважним правом на залишення на роботі, що підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Жодних доказів на спростування вказаних обставин позивачем надано не було. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони задоволенню не підлягають, оскільки суд не виявив жодних порушень з боку відповідача при звільненні позивача, а відтак, і правових підстав для поновлення останнього на роботі. Оскільки незаконність звільнення позивача не встановлено судом, тобто відсутня констатація порушення трудових прав позивача, суд приходить до висновку про відсутність моральної шкоди, спричиненої останньому незаконним звільненням його з роботи, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed