Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації припинення права оренди В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що між СФГ «Кузьминці» в особі голови фермерського господарства [PERSON] та відповідачами були укладені договори оренди землі строком на 15 років. Дані договори оренди землі між СФГ «Кузьминці» та відповідачами пройшли відповідну державну реєстрацію та були зареєстровані у Теофіпольському відділі Державного підприємства Центру ДЗК 16.11.2007 року за відповідними номерами : 040776200252, 040776200147, 040776200146 . Жодних претензій зі сторони відповідачів щодо оренди землі до позивача не надходило. 11.01.2014 року виконавчий директор СФГ «Кузьминці» [PERSON] від імені СФГ «Кузьминці» уклав угоди з відповідачами про розірвання договорів оренди земельних часток (паю), ділянок. Своїми діями щодо укладення угоди про розірвання договорів оренди з відповідачами [PERSON] не лише перевищив надані йому повноваження як виконавчому директору, але діяв в інтересах третіх осіб. На момент підписання угод про дострокове розірвання договорів оренди земельного паю від 11.01. 2014 року [PERSON] як представник фермерського господарства (сторона оспорюваного правочину) діяв не в інтересах СФГ «Кузьминці», а вчинив внаслідок зловмисної домовленості з відповідачами (друга сторона договору), яким було обіцяно оформлення в подальшому договору оренди земельного паю з іншою юридичною особою - Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Кузьминці», членом якого та керівником (директором) він був обраний згодом. Виходячи з загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочинів - оспорювані угоди про дострокове розірвання договору оренди земельної частки (паю) вчинялися особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, згоди та відповідних повноважень від голови фермерського господарства на розірвання договорів оренди, було відсутнє волевиявлення СФГ «Кузьминці» як суб'єкта господарювання, його вищого органу управління - голови фермерського господарства на розірвання чи припинення договорів оренди земельного паю, тому волевиявлення СФГ «Кузьминці» як учасника правочину не було вільним, оскільки не відповідало його внутрішній волі щодо розірвання таких договорів. Сам зміст угод про дострокове розірвання договорів оренди суперечили нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а саме не відповідали нормам ст. 202, 203, 215, 232 ЦК України та ст. 4 Закону України «Про фермерське господарство». [PERSON] представник сторони по оспорюваним правочинам зловмисно виклав відповідачам обставини, які не відповідають дійсності та домовився з ними про укладення угод про дострокове розірвання договорів оренди земельного паю без їх відповідного волевиявлення, в інтересах третьої особи, від імені якої він в подальшому уклав інші договори оренди з відповідачами, стороною яких став СГВК «Кузьминці», керівником якого є [PERSON] Дані правочини не були направлені на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ними, оскільки земельні ділянки не оброблялись самостійно Відповідачами а були передані ними в оренду іншій юридичній особі, керівником якої є [PERSON] Просила позов задовольнити, визнати угоди про дострокове розірвання договорів оренди земельної частки (паю) від 11 січня 2014 року недійсними , визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені 19.01.2014 року між відповідачами та скасувати рішення про державну реєстрацію припинення договорів оренди, укладених між СФГ «Кузьминці і [PERSON], [PERSON], [PERSON] та реєстрацію договорів оренди між СГВК «Кузьминці» і [PERSON], [PERSON], [PERSON] Представник відповідача СГВК «Кузьминці» в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що позов є безпідставним, оскільки посилання позивача на те, що виконавчий директор СФГ «Кузьминці» [PERSON], укладаючи угоди про розірвання договорів оренди 11.01.2014 року вийшов за межі своїх повноважень, спростовується рішенням Теофіпольського райсуду від 31.07.2015 року, яке вступило в законну силу, а твердження позивача про злочинну домовленість між сторонами зазначених угод не знайшло в суді підтвердження, оскільки [PERSON], укладаючи угоди про розірвання договорів оренди землі від імені СФГ «Кузьминці» діяв не на підставі довіреності, а на підставі Статуту підприємства, на момент укладення угоди СГВК «Кузьминці» не було створено, він обраний директором СГВК «Кузьминці» не за власною волею, а за рішенням засновників. Крім того, категорія «представник» може бути використана лише щодо особи, представником не може вважатися орган юридичної особи, навіть якщо він діяв в супереч інтересам цієї особи. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, подали заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідачів та третьої особи. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до п.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Теофіпольського райсуду від 31 липня 2015 року встановлено, що між СФГ «Кузьминці» в особі голови фермерського господарства [PERSON] та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] були укладені договори оренди землі строком на 15 років. Зазначені договори зареєстровані у Теофіпольському відділі Державного Підприємства Центру ДЗК. З 01.03.2013 року на посаду виконавчого директора СФГ «Кузьминці» призначений [PERSON] 11 січня 2014 року між СФГ «Кузьминці» в особі виконавчого директора [PERSON], який діє на підставі Статуту та орендодавцями, які є відповідачами по справі, укладено угоди про дострокове розірвання договорів оренди земельної частки (паю). В зазначених угодах вказано, що за згодою сторін достроково розриваються договори оренди землі, зареєстровані у Теофіпольському відділі Державного Підприємства Центру ДЗК, дія договорів припиняється з 01.01.2014 року. 14.01.2014 року було створено СГВК «Кузьминці», його головою обраний [PERSON] (що підтверджується протоколом №1 Установчих зборів кооперативу). 19.01.2014 року між СГВК «Кузьминці» в особі голови [PERSON], який діяв на підставі Статуту та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладені договори оренди земельних ділянок. Твердження позивача про те, що при укладенні угод про розірвання договорів оренди [PERSON] вийшов за межі своїх повноважень з посиланням на рішення Теофіпольського райсуду від 16 квітня 2014 року в якому вказано, що оскільки угода про розірвання договору оренди не є фінансовим документом, а суду не надано доказів, що виконавчому директору СФГ «Кузьминці» було письмово доручено виконувати інші повноваження голови СФГ «Кузьминці», то суд прийшов до висновку, що виконавчий директор [PERSON] не наділений повноваженнями укладати угоду про розірвання договору оренди землі, суд оцінює критично, оскільки рішенням Теофіпольського райсуду від 31.07.2015 року встановлено, що [PERSON], як виконавчий директор СФГ «Кузьминці», укладаючи угоди з відповідачами про розірвання договорів оренди землі від 11.01.2014 року діяв на підставі Статуту підприємства та посадової інструкції виконавчого директора і не вийшов за межі своїх повноважень. Відповідно до п.22. постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу. Згідно позиції Вищого господарського суду України, висловленій у постанові від 25.05.2016 року по справі №910/28081/14, за приписами ст.232 ЦК України, категорія «Представник» може бути використана тільки щодо особи. Водночас, орган юридичної особи є складовою самої юридичної особи, що з позицій формально-юридичних виключає допустимість визнання недійсним правочину, вчиненого органом, унаслідок зловмисної домовленості з іншою стороною. Оцінюючи докази у їх сукупності, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що [PERSON], укладаючи з відповідачами угоди про розірвання договорів оренди, діяв в межах повноважень, визначених статутом СФГ «Кузьминці», а не в межах повноважень, визначених гл 17 ЦК України, суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed