Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, мотивуючи тим, що в грудні 2009 року, він і відповідачка - досягли згоди, відносно того, що остання відчужить йому належну їй на праві власності двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказану двокімнатну квартиру вони оцінили у 18 000 (вісімнадцять тисяч) Євро. 19 грудня 2009 року, в рахунок оплати за вказану вище квартиру, він сплатив [PERSON] . 18 000 (вісімнадцять тисяч) Євро. Вказаний факт стверджується власноручно написаною нею розпискою про отримання вказаної суми коштів. В розписці відповідачка вказала, що отримала від нього зазначені грошові кошти за продаж вищевказаної квартири, претензій до мене як до покупця не має. 19 грудня 2009 року, [PERSON] оформила на його ім`я довіреність, за якою надали йому право від його імені представляти інтереси зі всіма правами по управлінню, розпорядженню вказаною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказав, що за їхньою домовленістю, зазначена довіреність, була гарантією того, що нею - [PERSON] в подальшому буде укладена угода купівлі-продажу цієї квартири, за якою вона передасть цю квартиру йому у власність, за ціною, яку він вже за цю квартиру їй сплатив. Жодних інших документів (документи на право власності, технічний паспорт, будинкова книга) на цю квартиру йому надано не було. Після отримання від нього коштів і оформлення довіреності, жодних дій направлених на передачу йому у власність квартири відповідачкою вчинено не було і не зважаючи на їхні домовленості, незважаючи на його нагадування, вказана квартира залишилася у власності відповідачки. Наміру передавати її йому у власність [PERSON] мабуть і не мала. В листопаді 2012 року, він звернувся до нотаріуса з проханням оформити зазначену вище квартиру у його власність на підставі довіреності, яку йому в 2009 році надала відповідачка. Окрім того, він показав нотаріусу розписку [PERSON] про отримання від нього коштів за цю квартиру і в якій остання вказала, що ця довіреність свідчить про продаж квартири в його власність. Проте, ознайомившись із текстом довіреності і розписки, нотаріус повідомив його про те, що відповідачка, швидше за все, ввела його в оману, оскільки по тексту довіреності він має право вчиняти дії лише у її інтересах (в довіреності так і зазначено, що він маю право зареєструвати право власності користуватися і розпоряджатися цією квартирою, а саме зареєструвати її на ім`я відповідачки). Окрім того, нотаріус вказав йому, що на підставі ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, він на підставі довіреності може виступати лише представником [PERSON] і не має права вчиняти дії в своїх інтересах, тобто ця довіреність не дає йому права оформити квартиру, за яку він сплатив кошти у свою власність. Таким чином,\~ кошти в сумі 18 000 Євро, ним були передані відповідачці без будь-яких правових підстав, тобто без реальної угоди купівлі-продажу квартири. Після 2012 року, позивач неодноразово вимагав від відповідачки укласти з ним належний договір, за яким передати йому у власність квартиру, за яку він вже сплатив кошти у 2009 році. Всі його законні вимоги були проігноровані. Тому просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 498 240 гривень, а також витрати по сплаті судового збору. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Причину неявки суду не повідомила, відзиву не надала. Про судове засідання відповідач була повідомлена також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 19 лютого 2009 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір, за яким відповідач отримав від позивача 18 000 євро. Відповідно до розписки відповідач отримав кошти за продану нею квартиру (а.с. 6). Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Однак у встановлений в договорах строк позичені кошти відповідачем повернуті не були. Згідно ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц зробила висновок, що укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, тому у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Згідно вимог позивача, станом на 04 листопада 2019 року за відповідачем наявна заборгованість за договорами позики в загальній сумі 18 000 Євро, що, за курсом НБУ станом на 04 листопада 2019 (день подачі позовної заяви до суду) року еквівалентно 498 240 гривень. За ч. 2,3, ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо наявності перед ним боргу у розмірі 18 000 Євро, що еквівалентно 498 240 гривень, суду не надала. Відзиву на позов не направила, чим розпорядилася наданими їй процесуальними правами на власний розсуд. Як зазначає Верховний Суд України у постановах від 18.03.2013 року № 6-63цс13 та\~ від 11.11.2015 року справа №\~ 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Оскільки [PERSON] порушила взяті зобов`язання встановлені договором, доказів своєчасної та повної оплати заборгованості у матеріалах справи не має, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав щодо задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості за розпискою від 19 грудня 2009 року в розмірі 498 240 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підтвердження понесення судових витрат позивач надав квитанцію про сплату судового збору в розмірі 4983 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 625, 1048, 1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved