Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що в травні 2021 року йому стало відомо про застосування заходів заборони відчуження відносно об`єкта нерухомого майна приміщення адмінбудинку за адресою: [ADDRESS] , що належит позивачу на праві приватної власності. Так, 12.02.2008 року між ТОВ «Добровільне пожежне товариство Житомир» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна приміщення адмінбудинку літера «А», розташованого за адресою: [ADDRESS] , із передачею у володіння, користування та розпорядження покупця приміщень 3-16, 3-17, 3-18, 3-19, 3-20, 3-21, Ѕ частини приміщень 3-15, та Ѕ частини сходових кліток 2-12, 1-14, 3-22. Право власності у позивача виникло з моменту державної реєстрації договору 12.02.2008 року. В подальшому, 22.07.2009 року [PERSON] отримано у Комунальному підприємстві «Житомирське обласне міжміське бюро технічної іневентаризації» Житомирської обласної ради витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. При з`ясуванні обставин по спірному питанню позивачем встановлено, що 07.02.2009 року Харківсьокю філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєстровано заборону відчеження нерухомого майна на підставі постанови Київського ВДВС ХМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Позивачем також отримано повідомлення про те, що арешт майна застосовано в рамках слухання цивільної спарви № 2-1630/09 за позовом [PERSON] до Добровільноого пожежного товариства України про визання неправомірними дій, визнання нечинним акту, статуту, повернення незаконно відчуженого майна. Позивач посилається на загальні вимоги непорушності права власності, та, вказуючи на існуючі перешкоди у вільному розпорядженні належним йому майном, просить скасувати арешт, накладений на підставі постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Харків) про арешт майна та заборону на його відчуження від 06.02.2009 року АА № 509595, на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, запис від 07.02.2009 року № 8440407. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачем [PERSON] та ТОВ «Добровільне пожежне товариство Житомир» 12.02.2008 року укладено договір купівлі-продажєу, за умовами якого товариство, яке виступило продавцем, передало, а [PERSON] покупець, прийняв у власність частину приміщення адмінбудинку літера «А», розташованого [ADDRESS] , із передачею у володіння, користування та розпорядження покупця приміщень 3-16, 3-17, 3-18, 3-19, 3-20, 3-21, Ѕ частини приміщень 3-15, та Ѕ частини сходових кліток 2-12, 1-14, 3-22. В той же день приватним нотаріусом здійснено державну реєстрацію договору. В подальшому, 22.07.2009 року позивачем отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З дослідженої судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що відносно об`єкта нерухомого майна цілісного майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , а саме адміністративного будинку літ «А», зарядного цеху літ. «Г», складу літ. «Д», 07.02.2009 року за реєстраційним номером 8440407 зареєстровано обтяження за типом арешту нерухомого майна на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АА № 509595 від 06.02.2009 року, винесеною державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Згідно відповіді Добровільного пожежного товариства України від 24.06.2021 року арешт на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , накладений в рамках слухання цивільної справи № 2-1630/09 за позовом [PERSON] до Добровільноого пожежного товариства України про визання неправомірними дій, визнання нечинним акту, статуту, повернення незаконно відчуженого майна. Вирішуючи питання про можливість задоволення позовних вимог, суд виходить з таких міркувань. За змістом статей\~15\~і\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За наслідком розгляду справи\~\~суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Для вирішення правильної юрисдикційної підсудності вимог про скасування арешту на майно необхідно враховувати правові підстави та суб`єктність прийнятого рішення про накладення арешту, коло учасників, які можуть бути заінтересованими у юридичній долі спірного майна. Так, заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору. Інша особа, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Порядок залучення третьої особи із самостійними вимогами визначається положеннями ст. 52 ЦПК України. На час розгляду справи по суті позивач не проінформував суд про всіх учасників цивільної справи, в межах якої судом застосовано заходи забезпечення позову, а тому, на виконання приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, суд вважає необхідним здійснити розгляд справи в порядку позовного провадження з вирішенням заявлених вимог по суті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 182 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. За положеннями ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції станом на час укладення договору, обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду у справі №\~334/3161/17 прийшла до висновку про існування суперечностей регулюючого порядок реєстрації прав на нерухоме майно законодавства в період до 2013 року. У постанові зазначено: -\~\~в\~ЦК України\~містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657), -\~за\~Законом України № 1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (1878-VI пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). Істотно, що частиною третьою\~статті 3 Закону № 1952-IV\~(у редакції\~Закону № 1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через ще юридична сила цієї норми\~закону\~не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року. Водночас\~стаття 182 ЦК України\~у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення\~законом\~лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої\~статті 3\~Закону № 1952-IV\~(у редакції\~Закону № 1878-VI)\~не належали. Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої\~статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI). З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у цій постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм\~ЦК України. Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої\~статті 334 ЦК України\~- з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності». Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідні положення законодавства було роз`яснено пизивачу у судовому засіданні, представник позивача наполягав на вирішенні спору на підставі наявних доказів без витребування будь-яких додаткових відомостей. За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Наявні у справі докази вказують на виникнення права власності позивача лише на певні приміщення адміністративного будинку за адресою: [ADDRESS] за наслідком державної реєстрації правочину купівлі-продажу, тобто до проведення державної реєстрації обтяження прав на нерухоме майно. Як зазначалось вище, позивач просить скасувати арешт, застосований відносно усього майнового комплексу, виникнення права власності на яке позивачем не підтверджено. Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Слід враховувати, що судове рішення не може бути направлене на порушення прав інших осіб, зацікавленість яких в юридичній долі виниклого спору не спростована на рівні безумовного переконання. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України \~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Внаслідок відсутності у суду даних про повне коло учасників цивільної справи, в межах якої застосовано заходи забезпечення позову, їх юридичні взаємовідносини, пов`язані із цим права та обов`язки фізичних або юридичних осіб, відомостей про наслідки вирішення спору, суд позбавлений можливості ухвалити законне та обґрунтоване рішення без сумніву за ознакою протиправного впливу. З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволені позову.

Outcome: dismissed