Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про відібрання дитини. Позов мотивують тим, що малолітній [PERSON], [INFO] перебуває на обліку з 2012 року як такий, що перебуває у складних життєвих обставинах. Батьки дитини не мають позитивного виховного впливу на сина, не контролюють відвідування ним навчального закладу, який малолітній [PERSON] не відвідує з березня 2012 року. Дитина самовільно залишає місце постійного проживання, останнього було влаштовано на навчання у навчально-реабілітаційний центр. Однак і там малолітній заняття не відвідував. В судовому порядку вже вирішувалося питання про відібрання малолітнього від батьків, однак матір хлопчика заперечувала щодо відібрання сина та зобовязувалося налагодити навчальний процес. В задоволенні позову було відмовлено. Однак, ситуація в сімї не змінилася, малолітній [PERSON] школу не відвідує, мама на контакт не йде, батько життям сина не цікавиться. Оскільки, батьки не мають впливу на дитину, не забезпечують належного виховання та навчання малолітнього, служба у справах дітей вважає за доцільне відібрати малолітнього [PERSON] від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за їхньої відсутності відповідачі не подавали. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає виходячи з наступного. З свідоцтва про народження серії І-ЕГ №125842 вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 11). Статтею 150 СК України встановлено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної [PERSON] України № 789-XII від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В преамбулі до Конвенції про права дитини, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Європейським судом викладено позицію, відповідно до якої у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Крім того, у п. 50 вказаного рішення Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.02.2017 № 81-2, затверджено висновок служби у справах дітей Луцької міської ради № 16 від 26.01.2017 про відібрання малолітнього [PERSON] від батьків без позбавлення їх батьківських прав (а.с. 4,5). Висновком встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO] перебуває на обліку з 2012 року як такий, що перебуває у складних життєвих обставинах. Батьки дитини не мають позитивного виховного впливу на сина, не контролюють відвідування ним навчального закладу, який малолітній [PERSON] не відвідує з березня 2012 року. Через відсутність впливу на сина та враховуючи ту обставину, що дитина самовільно залишає місце постійного проживання, останнього було влаштовано на навчання у навчально-реабілітаційний центр. Однак і там малолітній заняття не відвідував. Разом з тим, суду не надано доказів про винну поведінку відповідачів та свідоме нехтування ними своїми обовязків по вихованню сина [PERSON], жорстоке поводження, чи страждання дитини через відсутність піклування, неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки. Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від батьків на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. За таких обставин, суд вважає, що сама відсутність позитивного виховного впливу батьків на сина, не виправдовує примусового відібрання дитини від батьків. Крім того, вимога про відібрання малолітнього [PERSON] від батька є безпідставною також виходячи з того, що дитина з [PERSON] не проживає. Оцінивши досліджені в суді докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відібрання дитини від матері не забезпечуватиме інтересів самої дитини та може стати психотравмуючим фактором для неї, питання виховного впливу на дитину можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до розєднання сімї. А тому, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed