Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] міська рада в особі представника за довіреністю [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення. В обґрунтування первісного позову представник позивача [PERSON] зазначив, що на підставі рішення [PERSON] міської ради від 24.06.2009 року №174/09 затверджено «Тимчасове положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові», у звязку з чим питання обліку та розподілу ізольованих житлових приміщень вирішуються [PERSON] міською радою та її виконавчим комітетом відповідно до діючого законодавства. Вказує, що згідно листа №13341/2/07-05 від 08.06.2017 року третьої особи по справі КП «Жилкомсервіс» вбачається, що квартира [ADDRESS] не приватизована, ізольована, однокімнатна, розташована на першому поверсі пяти-поверхового будинку, загальною площею 31,4 м2, житловою площею 18,7 м2. На час звернення позивача до суду останнім виявлено, що в квартирі №42 мешкає [PERSON], у якого відсутні документи для підтвердження факту реєстрації та мешкання. При цьому звернув увагу суду на те, що станом на 06.06.2017 року у спірній квартирі жодної особи офіційно не зареєстровано, натомість без реєстрації проживає [PERSON], [INFO], який незаконно, самоправно, без будь-яких документів, які дають право на вселення у жиле приміщення, вселився до квартири [ADDRESS]. На спірну квартиру ордер відповідачеві не видавався, приписи про звільнення кв. №42 останнім ігноруються. У звязку з викладеним, позивач просить відновити порушене право як власника на володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим майном шляхом виселення [PERSON] з самоправно зайнятої квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом до [PERSON] міської ради, третя особа- Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права користування житловим приміщенням та визнання наймачем. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що з моменту свого народження і до теперішнього часу відповідач постійно проживав спільно зі своєю матірю, [PERSON], у квартирі [ADDRESS]. Вказаною квартирою, яка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, вони з матірю користувалися на правах оренди (найму), при цьому, основним наймачем згаданого житла, як було відомо відповідачеві, виступала саме його матір. Після смерті матері, яку підтверджує копією свідоцтва про смерть серії І-ВЛ №580628 від 02.03.2017 року (а.\~с.62), з метою збереження місця свого постійного проживання, перед ним постала необхідність проведення заміни основного наймача у договорі оренди спірного житла на себе. При цьому, звертає увагу суду на те, що з 12.03.2008 року (день зняття з реєстрації) офіційну адресу реєстрації місця проживання відповідача змінено на адресу: [ADDRESS] (26.03.2008 день проведення нової реєстрації), проте фактичним місцем його проживання ще з 1987 року є саме квартира № 42 в будинку № 19, що по вул. Танкопія у місті Харкові., на підтвердження чого до матеріалів зустрічної позову приєднує значну кількість письмовими доказів. Разом з тим, відповідач вказує, що згідно ордера №1264 серії КЗ та контрольного талону до нього, виданих Виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради депутатів працюючих на користь [PERSON] 12 грудня 1964 року, основним наймачем квартири № 42, шо по вул. Танкопія, 19 у м.\~Харкові до цього часу являється померлий дядько його матері [PERSON], знятий з реєстрації у спірній квартирі 18.11.1981 року у звязку зі смертю останнього 13.09.1981 року. При цьому, відповідач зазначає, що відповідно до наданих [PERSON] міською радою історичної довідки по квартирі №42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові, виданої КП «Жилкомсервіс» від 30.05.2017 року та довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №1057 від 06.06.2017 року вбачається та підтверджується факт родинного звязку між основним наймачем спірної квартири [PERSON] та ним і його матірю, як між дядьком, його племінницею та сином племінниці. На підставі вищевикладеного, відповідач просив: визнати за [PERSON], [INFO], право користування житловим приміщенням квартирою № 42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові; зобовязати Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту Житлового господарства [PERSON] міської ради визнати [PERSON] основним наймачем квартири №42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові, шляхом внесення змін до раніше укладеного на підставі ордеру №1264, серії КЗ від 12.12.1964 року між [PERSON] та Виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради депутатів працюючих договору найму (оренди) зазначеного нерухомого майна; стягнути з [PERSON] міської ради, код ЄДРПОУ 04059243, витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання зустрічного позову. Представник позивача за первісним позовом [PERSON], який діяв на підставі довіреності №08-11/3948/2-17 від 28.12.2017 року, в судовому засіданні підтримав первісний позов в повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі. Надав відзив, відповідно до якого зазначив, що вважає зустрічну позовну заяву безпідставною. Відповідач за первісним позовом взагалі не звертався до [PERSON] міської ради з заявою про визнання права користування житловим приміщенням та не отримував відмови з цього питання. Також не надано доказів щодо відсутності у власності або користуванні відповідача інших приміщень в м. Харкові. Навпаки ,наявні відомості про місце реєстрації за іншою адресою: [ADDRESS]. Також відповідач посилається на показання свідків, як на докази підтвердження свого проживання в спірній квартирі. Однак свідки безпосередньо не проживають у зазначеній квартирі, а також не можуть знати достовірно всіх обставин , це їм може бути відомо лише зі слів позивача, а тому свідчення свідків не можна покласти в основу рішення. Посилання відповідача щодо неотримання ним приписів про виселення є безпідставними, оскільки в якості доказів ХМР долучено до матеріалів справу докази про відмову від підпису відповідачем. Зазначає, що відкриття особових рахунків на оплату житлово-комунальних послуг здійснюється КП «Жилкомсервіс» згідно Тимчасового положення про облік та розподіл житлової площі, затвердженої рішенням ХМР від 24.06.2009 р. № 174/09. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 16.04.2018 року, в судовому засіданні первісний позов не визнали, заперечували в повному обсязі. Надали відповідь на відзив, відповідно до якого зазначили, що предметом зустрічного позову є вимоги щодо захисту судом законного права позивача на користування квартирою № 42, що знаходиться в комунальній власності ХМР як представницького органу територіальної громади м. Харкова, після смерті основного її наймача [PERSON] в порядку ст. 106 ЖК УРСР та ст. 824 ЦК України, а не одержання зазначеного нерухомого майна в первинне користування. Посилання ХМР на неподання [PERSON] доказів щодо відсутності у власності або користуванні останнього інших житлових приміщень в м. Харкові є безпідставним та необґрунтованим доводом, оскільки не має відношення до даного спору. На приписах КП «Жилкомсервіс» про виселення [PERSON] зі спірної квартири неодноразово зазначається про відмову останнього від одержання таких документів, про що представником КП зроблено відповідні записи. При цьому доказів поштового направлення /одержання таких приписів позивачем або засвідчення хоча б одного з кількох таких фактів за присутності будь яких свідків ні ХМР, ні третьою особою по справі не надано. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили суд її задовольнити з підстав, вказаних у зустрічній позовній заяві. Третя особа КП «Жилкомсервіс» правом на участь представника у судовому засіданні не скористались, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2017 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. 16.11.2017 року через канцелярію суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа- Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання права користування житловим приміщенням та визнання наймачем. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 16.11.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху та наданий час для усунення недоліків. Відповідно до ч. 2 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємоповязані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харків від 14.12.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] міської ради, третя особа: КП «Жилкомсервіс» про визнання права користування житловим приміщенням та визнання наймачем об?єднано в\~одне провадження\~з первісним\~позовом [PERSON] міської ради до [PERSON], третя особа: КП «Жилкомсервіс» про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення. 23.02.2018 року через канцелярію суду від представника позивача [PERSON], який діяв на підставі довіреності №08-11/3948/2-17 від 28.12.2017р., надійшов відзив від 07.02.2018 року на зустрічний позов [PERSON], у якому останній зазначив, що на підставі постанови КМУ від 12.07.2005р. №560 втратила чинність постанова КМУ від 22.06.1998р. №939, якою був затверджений Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, у звязку з чим фактично договір найму житлового приміщення не укладається, житлово-експлуатаційні підприємства відсутні. Тому, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог зустрічного позову, просив суд у задоволенні останнього відмовити у повному обсязі. 26.03.2018\~року через\~канцелярію суду\~від представника\~відповідача [PERSON]-\~[PERSON]\~надійшла відповідь\~на відзив\~[PERSON] міської\~ради,\~у якій\~останній зазначив,\~що предметом зустрічного позову є вимоги саме щодо захисту судом законного права відповідача користуватися квартирою №42, що знаходиться у комунальній власності [PERSON] міської ради як представницького органу територіальної громади м. Харкова, після смерті основного її наймача [PERSON] в порядку, визначеному ст. 106 ЖК УРСР та ст. 824 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), а не одержання зазначеного нерухомого майна у первинне користування. У звязку з цим, посилання позивача на положення ст. 34 ЖК УРСР є недоречними. 04.05.2018 року до суду надійшло клопотання відповідача за первісним позовом [PERSON] про виклик свідків для допиту в судовому засіданні. 15.05.2018 року до суду надійшло клопотання відповідача за первісним позовом [PERSON] про виклик свідків для допиту в судовому засіданні. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обовязків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження (п.п.4 ч.2 ст.187 ЦПК України). Враховуючи положення ст.ст.19 ЦПК України, суд вважає, що справа повинна бути розглянута за правилами загального позовного провадження. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та вимоги зустрічного позову, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. З історичної довідки №б/н від 30.06.2017 року третьої особи по справі КП «Жилкомсервіс» судом вбачається, що квартира [ADDRESS] станом на день розгляду справи не приватизована, ізольована, однокімнатна, розташована на першому поверсі пяти-поверхового будинку, загальною площею 31,4 м2, житловою площею 18,7 м2. 12.12.1964 року Виконавчим комітетом Червонозаводської районної ради депутатів працюючих на користь [PERSON] видано Ордер №1264, серії КЗ, про право найму квартири №42\~буд.\~40\~за адресою:\~8-9\~Мікро Район\~Селекціонної станції (на\~теперішній час\~ квартира\~№42,\~вул.\~Танкопія,\~19)у м. Харкові та контрольний талон до нього (а.с. 63-65). З довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №1057, виданою КП «Жилкомсервіс» дільниця 55 від 06.06.2017 року, судом вбачається, що станом на день розгляду цивільного спору основним наймачем спірного нерухомого майна вважається [PERSON], померлий згідно Запису акту про смерть №93, виданого Виконавчим комітетом Покотилівської селищної ради народних депутатів Харківського р-ну Харківської обл. 14.09.1981 року, 13.09.1981 року (а.с. 66), якому матір відповідача, [PERSON], померла 02.03.2017 року, являлась племінницею, а сам відповідач, [PERSON] сином племінниці. Також, із зазначених вище довідки №1057 та історичної довідки №б/н від 30.05.2017 року підтверджується, що відповідач дійсно був зареєстрований разом зі своєю матірю [PERSON] у період з 2004 року до 12.03.2008 року у квартирі №42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові (а.с.6). Факт офіційної реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі протягом вказаного періоду додатково підтверджується копією паспорта громадянина України серії МН 668014, виданого [PERSON] [PERSON] РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 13.02.2004 року (а.с.53-55). З метою підтвердження дійсності факту проживання відповідача у спірній квартирі у період після зміни реєстрації місця проживання, тобто після 12.03.2008 року, судом досліджено наступні письмові докази: копії квитанцій ПАТ «Мегабанк» №00165 від 23.03.2017р., №00096 від 30.05.2017р., №276-21 та №00275 від 31.07.2017р., №00028 від 08.11.2017р. про сплату відповідачем грошових платежів за комунальні послуги та орендної плати за користування спірним нерухомим майном (а.с. 57-58). Окрім того, згідно отриманої відповідачем від дільничного офіцера поліції Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції [PERSON] інформаційної довідки вбачається, що фактичною адресою мого проживання є [ADDRESS]. При цьому, зазначена дільничним працівником поліції щодо [PERSON] додаткова характеризуюча інформація за місцем його мешкання є виключно позитивною (а.с.59 ). При цьому, з офіційного письмового Акта депутата 7-го скликання округу № 5 Покотилівської селищної ради Харківського р-ну, Харківської обл. [PERSON], від 04.11.2017 року, яким засвідчено пояснення сусідніх мешканців квартири № 82, що по вул. Жихірській, 5 в смт. Покотилівка, а саме: [PERSON] (мешкає [ADDRESS]), [PERSON] (мешкає [ADDRESS]), - судом вбачається відсутність факту проживання відповідача за офіційною адресою місця його реєстрації протягом більше пяти років (а.с.60). Доказів протилежного позивачем чи його представником до суду не надано. Разом з тим, в результаті допиту судом відповідача, проведеного на підставі клопотання представника відповідача, останній пояснив, що він дійсно з моменту свого народження і до теперішнього часу постійно проживав спільно зі своєю матірю, [PERSON], у квартирі [ADDRESS]. Вказаною квартирою, яка знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, вони з матірю користувалися на правах оренди (найму), при цьому, основним наймачем згаданого житла, як йому було відомо, виступала саме його матір. Після смерті матері відповідача (свідоцтво про смерть серії І-ВЛ №580628 від 02.03.2017 року (а.с. 62), відповідач продовжує самостійно утримувати спірну квартиру, у звязку з чим за власний рахунок сплачує усі необхідні комунальні та орендні платежі. Допитана у ході судового розгляду цивільної справи свідок [PERSON], [INFO], адреса проживання: [INFO], - пояснила, що вона дійсно знайома з відповідачем та була добре знайома з матірю останнього до моменту її смерті. Підтвердила, що відповідач з моменту свого народження й до цього часу, в тому числі після смерті його матері, постійно проживає у спірній квартирі та здійснює за нею догляд протягом усього часу проживання за вказаною адресою. Наявність періодів тривалої відсутності [PERSON] як мешканця квартири №42 заперечувалась свідком. Допитана у ході судового розгляду цивільної справи свідок [PERSON], [INFO], адреса проживання: [INFO], - пояснила, що вона дійсно знайома з відповідачем та була добре знайома з матірю останнього до моменту її смерті; вказала, що [PERSON] знає ще з дитинства, оскільки останній разом з її сином ходили до однієї школи та разом проводили вільний час. Підтвердила, що відповідач з моменту свого народження й до цього часу, в тому числі після смерті його матері, постійно проживає у спірній квартирі та здійснює за нею догляд протягом усього часу проживання за вказаною адресою. Наявність періодів тривалої відсутності [PERSON] як мешканця квартири №42 заперечувалась свідком. Допитаний у ході судового розгляду справи свідок [PERSON], 25.03.1985 року р.н., адреса проживання: [INFO], - пояснив суду, що він дійсно знайомий особисто з відповідачем уже протягом тривалого часу, був знайомий також з покійною матірю останнього. [PERSON] знає через проживання за однією адресою у сусідніх квартирах та завдяки спільному дитинству, частим зустрічам одне з одним. Підтвердив перед судом, що відповідач ще з їхнього спільного періоду дитинства й до цього часу, в тому числі після смерті його матері [PERSON], постійно проживає у спірній квартирі та здійснює за нею догляд протягом усього часу проживання за вказаною адресою. Наявність періодів тривалої відсутності [PERSON] як мешканця квартири №42 заперечувалась свідком. З огляду на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відповідність дійсності твердження відповідача щодо здійснення ним постійного та безперервного проживання у квартирі №42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові незважаючи на факт відсутності у нього офіційної реєстрації за вказаною адресою. При цьому, позивачем чи його представником не представлено суду будь-яких доказів спростування факту проживання відповідача у спірній квартирі. Разом з тим, згідно ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також ЦПК України) кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Таким чином, відповідачем надано для суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження вимог, фактів та обставин, заявлених ним у зустрічній позовній заяві, у звязку з чим суд зазначає наступне. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло, як одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя кожної людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини. Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Адже ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно положень статті 824 Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця, наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла, наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Наведене узгоджується з нормами статті 106 чинного Житлового кодексу Української РСР, за якою повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. Разом з тим, як розяснено у п. 9 постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування [PERSON] України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. З огляду на зазначені розяснення пленуму ВСУ, офіційна реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], - не може слугувати підставою для виселення відповідача з квартири №42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові, зважаючи на факт його постійного, тривалого та безперервного проживання за останньою адресою. Крім того, судом досліджувалися фотокартки (а.с. 74-77), з яких вбачається, що місцем реєстрації [PERSON] є нежитлове приміщення магазин, який не придатний для мешкання особи. У звязку з вищенаведеним, суд критично сприймає долучені позивачем до матеріалів справи письмові докази приписи КП «Жилкомсервіс» від 26 та 30 травня 2017 року, Акти огляду працівниками КП «Жилкомсервіс» спірної квартири від 25, 26 та 30 травня 2017 року (а.с. 6-10,12-14). З наданих до суду [PERSON] міською радою історичної довідки по квартирі №42, що по вул. Танкопія, 19 у м. Харкові, виданої КП «Жилкомсервіс» від 30.05.2017 року (а.с. 6) та Довідки з місця проживання про склад сімї та прописку №1057 від 06.06.2017 року (а.с.11) судом вбачається та підтверджується факт родинного звязку між основним наймачем спірної квартири [PERSON], відповідачем та його матірю, як між дядьком, його племінницею та сином племінниці. Тому вищевказані обставини не потребують додаткового встановлення судом, оскільки вони визнаються обома сторонами спору (відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Суд критично оцінює доводи позивача, викладені ним у відзиві на зустрічну позовну заяву, щодо посилання на втрату чинності постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.1998 року №939, якою було затверджено Типову форму договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, у звязку з чим фактично договори найму житлового приміщення не укладаються, житлово-експлуатаційні підприємства відсутні, адже відсутність законодавчо-визначеного зразка (форми) договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду або ж втрата чинності офіційним законодавчим актом, який його встановлює, не може слугувати безспірною підставою для обмеження (зменшення обсягу) прав та свобод громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Разом з тим, враховуючи вимоги первісного позову, варто відмітити, що згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Однак, жодних доказів підтвердження факту існування будь-яких із вищезазначених порушень позивачем до суду не подано, у звязку з чим вимога щодо виселення [PERSON] із спірної квартири є необґрунтованою та безпідставною. Враховуючи положення п.п. 6, 10 ч. 1 ст. 15 ЖК УРСР, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених чинним законодавством, на території району, міста, району в місті приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради; видають ордери на жилі приміщення. Відповідно до пунктів 3.4 та 3.5 розділу 3 Тимчасового положення про облік та розподіл житлової площі, що звільняється в місті Харкові, затвердженого рішенням [PERSON] міської ради № 174/09 від 24.06.2009 року, ордера щодо оренди комунального житла громадянам видаються за компетенцією виконавчими комітетами районних у місті Харкові рад. Договір найму на займану житлову площу та зміни до нього укладаються виконавчими комітетами районних у місті Харкові рад згідно прийнятих ними рішень. КП «Жилкомсервіс» (районні дільниці) відкривають особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг. Разом з тим, у звязку з закінченням повноважень районних у м. Харкові рад, відповідно до рішення 1 сесії [PERSON] міської ради 6 скликання «Про затвердження Положень виконавчих органів [PERSON] міської ради» від 24.11.2010 № 07/10, повноваження щодо прийняття рішень про надання громадянам житлової площі та видачі ордерів передані управлінню обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства [PERSON] міської ради. Зазначене підтверджується наявним у матеріалах справи офіційним листом заступника начальника управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства [PERSON] міської ради №1809/0/233-17-1784/0/232-17 від 21.06.2017 року. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд вважає зустрічний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Судові витрати, понесені позивачем, покладаються на нього, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки рішення ухвалюється не на його користь. Судові витрати, понесені відповідачем, покладаються на позивача, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки рішення ухвалюється на його користь.

Outcome: partial