Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Любов Віталіївни третя особа секретар Новоолександрівської сільської ради Зайва Ганна Іванівна про скасування постанови нотаріуса та надання тлумачення заповіту. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та уточнені позовні вимоги та просили суд скасувати постанову державного нотаріуса Дніпропетровського державної нотаріальної контори Кобрусєвої Любов Віталіївни від 27.12.2007 року як незаконну; зобов'язати державного нотаріуса Дніпропетровського державної нотаріальної контори Кобрусєву Любов Віталіївну виконати відповідні нотаріальні дії, передбачені гл. 89 ЦК України та видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] від 09.03.1996 року, визнавши, що [PERSON] виконані всі передбачені законом дії для отримання такого свідоцтва; постановити рішення, в якому додатково витлумачити зміст чи містить не містить заповіт [PERSON] на користь [PERSON] які-небудь порушення закону або незрозумілості, і, якщо так, то в чому вони полягають та як їх належить витлумачити з урахуванням того що 21.02.07р. Кобрусєва .В. завела спадкову справу №87-07; чи потрібно тлумачити в 2015 році заповіт [PERSON] щодо «неможливості визначення вартості успадкованого майна», як стверджує в постанові від 27.12.2007 р. державний нотаріус Кобрусєва Л.В., із врахуванням того, що вартість нерухомого майна була встановлена державними органами і надана в документах нотаріусу спадкоємцем станом на листопад 2007 р. і що [PERSON] 13.05.2013 р. сплати відказоотримувачу [PERSON] 10 000 грн., які були передбачені заповітом від 09.03.06 р. спадкодавцем [PERSON] Відповідачка та її представник у судовому засіданні просили суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю, посилаючи на те, що починаючи з 2008 року позивач постійно перебуває зі відповідачкою у судових процесах, звертаючись до судів різної судової юрисдикції за одними й тими позовними вимогами, які він викладає у адміністративному провадженні, позовному провадженні та навіть в окремому провадженнях. Секретар Новоолександрівської сільської ради Зайва Ганна Іванівна у судове засідання не з'явилася, відповідно до листа голова Новоолександрівської сільської ради просить суд слухати справу за відсутності секретаря ради у зв'язку з її тривалою хворобою. Суд вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 21 лютого 2007 року до Дніпропетровської районної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON], померлої [INFO], звернувся позивач по справі - [PERSON]. До нотаріальної контори позивачем були надані документи, перелічені ним у своєму позові, а також в постанові про відмову у вчинені нотаріальної дії від 21 грудня 2007 року. Відповідно до заповіту [PERSON] складеним нею 09 березня 2006 року, який був посвідчений за місцем проживання заповідача в зв'язку з її хворобою, секретарем виконкому Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області Зайвою Г.І., який заповідач зробила на випадок її смерті містить наступне розпорядження (заповідальний відказ): «все моє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті і на що я за законом матиму право заповідаю [PERSON] повністю та зобов'язую [PERSON] при прийнятті спадщини виплатити [PERSON] 10 000 (десять тисяч) гривен з урахуванням діючих податків та зборів на поточний момент». З огляду на вищезазначений зміст заповіту, виявилось ряд питань стосовно тлумачення його змісту, в результаті чого виявилось неможливим його виконання. Так, відповідно до Узагальнень судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні, складений 07.02.2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у пункті 1 узагальнень роз'яснено, що перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону «Про нотаріат» № 3425-ХІІ, не є вичерпним. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-ХІІ, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. З глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону № 3425-ХІІ відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, у заповіті [PERSON] не є зрозумілим, за які діючі податки та збори йде мова, та яким чином ці податки і збори треба розуміти: чи їх необхідно добавити чи їх необхідно відняти від 10 000 грн. Згідно з п. 161 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004р. № 20/5, що діяла на час винесення мною постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Також відповідно до п. 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994р. № 22/5, що діяла на час виниклих правовідносин, посадова особа виконавчого комітету перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству та заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Вищезазначений заповіт [PERSON] цим нормам вищезазначених Інструкцій частково не відповідає. Відповідно до ст. 5, 7 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 6, 31 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004р. № 20/5, нотаріуси та інші посадові особи які вчиняють нотаріальні дії у своїй діяльності керуються законами України та вправі відмовляти у вчиненні нотаріальних дій в разі їх невідповідності законодавству України. Таким чином, виходячи з наведеного вище, нотаріус у 2007 році не могла видати свідоцтво про право на спадщину за таких обставин, так як у заповіті [PERSON] було не зрозуміле окреме розпорядження заповідача. Згідно з ч. З ст. 1238 ЦК України, спадкоємець, на якого заповідачем накладений заповідальний відказ, зобов'язаний виконати його лише у межах реальної вартості майна, що до нього перейшло. Але на час прийняття спадщини визначити вартість майна неможливо. У своєму позові позивач безпідставно посилається на визначену, доданими ним документами, вартість спадкового майна, оскільки у них вказана інвентаризаційна та нормативна вартість, а не реальна, а саме ринкова. Під межами реальної вартості майна, яке перейшло до спадкоємця, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно, слід розуміти реальну вартість майна, що визначається на момент прийняття спадщини чи видачі свідоцтва про право на спадщину за ринковими цінами на подібне майно. [PERSON], відказоотримувач за заповітом [PERSON], у шестимісячний строк зі дня смерті спадкодавця, встановлений ст. 1271 ЦК України, не відмовився від заповідального відказу, тому вважається, що він його прийняв. При викладених обставинах, державний нотаріус був позбавлений видати спадщину за заповітом, що залишилась після смерті [PERSON], померлої [INFO] та 27 грудня 2007 року винесла вмотивовану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, при цьому, державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори позивачу по справі [PERSON] було роз'яснено про можливість звернення до суду з позовом про тлумачення заповіту. Відповідно до Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994р. № 22/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.10.1994р. за № 256/466 у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, нотаріальні дії вчиняють посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов'язок покладено рішенням виконавчого комітету відповідної ради. Так, заповіт [PERSON] був посвідчений секретарем виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області Зайвою Г.І., яка відповідно до цивільного законодавства повинна була при посвідчені заповіту роз'яснити громадянці [PERSON] зміст і значення поданого нею проекту і перевірити, чи відповідає його зміст вимогам закону, чого нею зроблено не було та в подальшому привело до позбавлення здійснення нотаріальної дії щодо видачі спадщини після смерті [PERSON] із-за незрозумілості її заповіту та не відповідності його закону. Крім того, статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно, або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. З заповіту [PERSON] не вбачається чи читала вона свій заповіт, підписуючи його, записів заповідача про це у заповіті не має. Таким чином, що при нотаріальному посвідченні заповіту порушений порядок його посвідчення та не дотримані вимоги ч. 2 ст. 1248 ЦК України та п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року щодо необхідності внесення особисто заповідачем запису в текст заповіту перед його підписом про те, що заповіт ним прочитаний вголос і підписаний. У будь-якому випадку незрозумілість окремого розпорядження позбавили нотаріуса права у 2007 році на видачу спадщини позивачу по справі та виконання волі заповідача [PERSON] Цивільне законодавство не передбачає нотаріусу тлумачити зміст заповіту. Нотаріус - це особа, яка повинна бути неупередженою, та не наділена повноваженнями щодо розпорядження правами, які нотаріусу не належать, а така ситуація можлива при тлумаченні заповіту. Тому, відповідно до ст.. 1256 ЦК України спадкоємець за заповітом вправі звернутися до суду за офіційним тлумаченням змісту заповіту. Відповідно до ч. 3 ст. 1257 ЦК України недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини, а ст. 1256 ЦК України передбачає тлумачення заповіту судом, але позивач [PERSON] з такими позовами до суду не звертався. Але, незважаючи на передбачені законом заходи щодо отримання спадщини шляхом звернення до суду з позовом про тлумачення заповіту чи з позовом про визнання окремого розпорядження в заповіті [PERSON] недійсним, після чого нотаріус може на законних підставах видати спадщину, позивач [PERSON] на протязі семи років намагається оскаржувати дії державного нотаріуса з надуманих підстав у судах різної юрисдикції. Так, 13 червня 2008 року позивач [PERSON] вже звертався з аналогічним позовом до Дніпропетровського адміністративного окружного суду, та за його позовом 18 червня 2008 року була винесена ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори в особі завідуючої Кобрусєвої Л.В. про скасування постанови державного нотаріуса про відмову вчинення нотаріальної дії з підстав того, що спір за позовом [PERSON] не має ознак публічно-правового та випливає із цивільно-правових відносин, а саме - з права на спадщину, тобто є спором про право. Ухвала суду набрала чинність. Після цього, позивач [PERSON] з аналогічним позовом звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в порядку ЦПК України, ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Озерянською Ж.М. від 07 листопада 2008 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі з підстав, що дані правовідносини регулюються на основі положень, визначених КАС України згідно ч.2 ст. 18 КАС України, оскільки однією із сторін є орган державної влади. Не погодившись з ухвалою районного суду позивач [PERSON] оскаржив її до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2009 року встановлено, що між сторонами по справі: позивачем та державним органом є спір, який випливає з цивільно-правових правовідносин, а саме - з права на спадщину та є спором про право, тому даний спір не може розглядатись в порядку адміністративного судочинства, тому апеляційна скарга [PERSON] була задоволена, ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2008 року скасована та матеріали позовної заяви [PERSON] повернуті до суду для вирішення питання щодо відповідності її вимогам процесуального закону та можливості відкриття провадження у справі. Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає. Отже, після скасування попередньої ухвали районного суду, Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області відкрив цивільне провадження за позовом [PERSON] до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори в особі завідуючої Кобрусєвої Л.В. про скасування постанови державного нотаріуса про відмову вчинення нотаріальної дії та зобов'язання вчинити певні дії. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.01.2010 р. позов [PERSON] про скасування постанови державного нотаріуса за його заявою залишений без розгляду. Пізніше позивач [PERSON] з аналогічним позовом знову звернувся до Дніпропетровського адміністративного окружного суду, який 10.01.2011 року відмовив у відкритті провадження у справі в адміністративному судочинстві, з підстав які вже встановлювали своїми ухвалами Дніпропетровський адміністративний окружний суд від 18 червня 2008 року та Апеляційний суд Дніпропетровської області від 03 лютого 2009 року. Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд та Вищий адміністративний суд України залишили ухвали без змін. Після цього, у 2013 році [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська в порядку окремого провадження, де намагався встановити факти прийняття спадщини чи не прийняття спадщини, рішенням Ленінського районного суду від 01.03.2013р. йому в задоволені заяви було відмовлено, яке залишилось без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області. Таким чином, рішеннями вищезазначених судів вже було встановлено, що позов [PERSON] повинен розглядатись в порядку ЦПК України, в якому він й розглядався у Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області у 2009 -2010 роках, поки позивач сам не звернувся з заявою про залишення позову без розгляду. На даний час звертаючись з позовом про скасування постанови нотаріуса, яка була винесена 27.12.2007р. позивач пропустив строки позовної давності, що змусило державного нотаріуса звернутись до суду з заявою про застосування за позовом [PERSON] строків позовної давності. Пунктом 7 узагальнень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07.02.2014 року встановлено, що статтями 286, 287 ЦПК 1963 року було визначено десятиденний строк для звернення із скаргою з дня вчинення неправильної нотаріальної дії або відмови вчинити нотаріальну дію та триденний строк з дня її одержання для передання скарги до суду разом з усіма матеріалами. Натомість чинним ЦПК та іншими нормативно-правовим актами спеціальні строки для розгляду справ цієї категорії невизначені, що означає застосування до цих правовідносин загальних строків. Отже, можливість реалізації права на звернення з позовом про оскарження нотаріальної дії або відмову в її вчиненні обмежена загальним строком позовної давності, який визначається у ст. 257 ЦК та становить три роки. Перебіг строку на подання такої позовної заяви починається з дня, наступного за тим, коли позивачу стало відомо про вчинену нотаріальну дію або про відмову у вчиненні такої дії. Оскільки на прохання особи, яка отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, причини відмови викладаються у письмовій формі, строк у такому разі має обчислюватися з дня, наступного за днем винесення постанови з викладенням мотивів. Питання про додержання позивачем встановленого для подання позову строку у справах цієї категорії вирішує суд у порядку, визначеному главою 19 ЦК. При винесенні судового рішення суд не застосовує строк позовної давності, про що заявляє відповідачка, а приходить до висновку про необхідність відмовити в позові [PERSON] по суті, так як дії нотаріуса щодо винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.12.2007 р., заповідають чинному цивільному законодавству та узгоджені з ним.

Outcome: dismissed