Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів посилаючись на те, що позивач [PERSON] перебувала з 04.09.1993 р. у шлюбі з [PERSON], який зареєстровано Відділом ДРАЦСу реєстраційної служби Луцького МУЮ Волинської області, про що складено відповідний актовий запис № 1191. [INFO] р. чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] помер. Як вказано у позові, відповідач № 1 [PERSON] мала робочі та ділові зв'язки з [PERSON], так як була його підлеглою, що підтверджується Повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей від 20.02.2018 № 35912299, згідно якого [PERSON] постійно уповноважував [PERSON] на представництво його інтересів, що свідчить про довіру [PERSON] до [PERSON] Також [PERSON] була помічником на громадських засадах народного депутата України 7-го та 8-го скликання [PERSON] у період з 12.12.2012 по [INFO]. Як вказує представник позивача у тексті позову, в преамбулі договору купівлі-продажу № 136SP-282 від 11.10.2013 р., між відповідачем № 2 - ТОВ «Віннер Автомотів» (Продавець) та відповідачем № 1 - [PERSON] (Покупець) був укладений договір, предметом якого було зобов'язання Продавця передати у власність Покупця, а Покупець - оплатити та прийняти новий автомобіль «Land Rover». При цьому п. 2.1. договору «Сторони погодили ціну товару у розмірі 1815271 грн., що еквівалентно 167830,00 ЄВРО. Згідно п. 3.1 Договору продавець зобов'язувався передати Товар Покупцю, а Покупець прийняти Товар протягом 20 календарних днів з дати укладення цього Договору. У відповідності до п.4.1. оплата товару (100% загальної суми Договору) повинна бути здійсненна Покупцем в строк до 31.10.2013 р. Згідно Додатку № 1 до договору № 136SP-282 від 11.10.2013 р. предметом договору був автомобіль «Range Rover 5.0 S/C», модель 2013 року, робочий об'єм двигуна 4999 куб.см. Як вказує позивач, насправді покупцем за договором купівлі-продажу № 136SP-282 від 11.10.2013р. був її чоловік - [PERSON], що підтверджується декларуванням купленого автомобіля «Land Rover Range Rover 5.0 S/C», 4999 куб.см. у Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, як народного депутата Верховної ради України. Як вказує позивач, автомобіль «Land Rover Range Rover» був придбаний за кошти подружжя [PERSON], а тому належав [PERSON] та позивачу на праві спільної сумісної власності, і родина користувалась цим автомобілем як власним та його обслуговування здійснювалось за рахунок коштів родини. Про оформлення автомобіля на відповідача № 1 [PERSON] дізналась тільки після смерті чоловіка, який помер [INFO] р. При цьому позивач стверджує, що відповідач № 1 на той момент визнавала факт належності автомобіля родині [PERSON]. Тому представник позивача просить суд визнати частково недійсним у частині покупця договір купівлі-продажу автомобіля № 136SP-282 від 11.10.2013 р., який було укладено між ТОВ «Віннер Автомотів» та [PERSON], перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] та стягнути із відповідачів судовий збір. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила суд стягувати судовий збір із відповідача № 1. Представник відповідача № 1 - [PERSON] 25.07.2018 р. подав відзив на позовну заяву, в якому стверджував, що позов не ґрунтується на належних і допустимих доказах і позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, тому позов є штучним. Просить застосувати строки позовної давності в даній справі та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача № 2 - ТОВ «Віннер Автомотів» також надав до суду відзив на позовну заяву від 30.05.2018 р., заперечення на заперечення позивача від 26.12.2018 р., в яких просив відмовити позивачу в позовних вимогах в повному обсязі, оскільки у преамбулі договору № 136SP-282 від 11.10.2013 р. зазначено належного покупця [PERSON], а сам договір є виконаним між сторонами. Суд, заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала з 04.09.1993 р. у шлюбі з [PERSON], який зареєстровано Відділом ДРАЦСу реєстраційної служби Луцького МУЮ Волинської області, про що складено відповідний актовий запис № 1191, і даний факт є загальновідомим, так як у матеріалах справи (т. 1 а.с. 42-46) є декларація про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік, в якій вказано склад сім'ї (на той час) народного депутата [PERSON] і дружиною вказано [PERSON] Також є загальновідомим є той факт, що [INFO] р. чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] помер, і з цього часу в неї (позивача) почались проблеми із спільним майно її та її чоловіка [PERSON] Також суд встановив, що відповідач № 1 [PERSON] була підлеглою [PERSON], так як була його помічником, що підтверджується Повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей від 20.02.2018 № 35912299, згідно якого [PERSON] постійно уповноважував [PERSON] на представництво його інтересів, що свідчить про довіру [PERSON] до [PERSON] Також [PERSON] була помічником на громадських засадах народного депутата України 7-го та 8-го скликання [PERSON] у період з 12.12.2012 по [INFO] р. (і цей факт також ніким не було спростовано). Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд досліджуючи матеріали справи, а саме договір купівлі-продажу № 136 SP-282 від 11.10.2013 р. (т. 1 а.с. 169-179) звернув увагу той факт, що з боку покупця вказаний договір підписано також невідомою особою, а підпис відповідача № 1 [PERSON] проставлено поряд і з підписом невідомої особи. У зв'язку із неявкою відповідача № 1 у судове засідання, як пояснював суду представник відповідача № 1, йому не відомо чому остання не виконує вимоги суду, остання так і не пояснила суду дану обставину. Тому встановити, чи дійсно [PERSON] укладала договір та чи її волевиявлення як учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі, суд так і не зміг. У відповідності до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Як боржник за договором купівлі-продажу відповідач № 1 - [PERSON] зобов'язана була оплатити автомобіль за власний рахунок, а як кредитор мала право вимагати передати їй автомобіль. У зв'язку із своєю неявкою у судове засідання, [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона володіла на законних підставах грошовими коштами в розмірі 1820270 грн. на момент оплати автомобіля згідно договору купівлі-продажу № 136SP-282 від 11.10.2013р. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 р., та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 р. неодноразово вказував, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій». Тому суд ставить під сумнів можливість оплати автомобіля відповідачем № 1 за власний рахунок, враховуючи помилку в меморіальному ордері № 611910046 від 21.10.2013 р.(т. 1 а.с. 185), в яких платником зазначена [PERSON] (ІПН [NUMBER]). У відповідності до ст. 512 ЦК України Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Також відповідачем [PERSON] не надано доказів виконання своїх обов'язків боржника щодо оплати згідно Договору купівлі-продажу № 136SP-282 від 11.10.2013 р. Тому суд приходить до висновку про виконання обов'язку боржника оплатити автомобіль за договором купівлі-продажу №136SP-282 від 11.10.2013р. іншою особою. При цьому відповідачем № 2 - ТОВ «Віннер Автомотів» було надано до суду меморіальні ордери: № 511130029 від 11.10.2013р. на суму 149000,00 грн., № 511130031 від 11.10.2013р. на суму 891545,00 грн., № 621210011 від 14.10.2013 р. на суму 149000,00 грн., № 801730026 від 17.10.2013р. на суму 149000,00 грн., № 621830001 від 18.10.2013р. на суму 130000,00 грн., № 611910046 від 21.10.2013 на суму 149000,00 грн., № 612010017 від 21.10.2013 на суму 149000,00 грн. та № 522130007 від 21.10.2013 на суму 53725,00 грн., які судом було досліджено у судовому засіданні, але на підставі даних документів неможливо встановити, що саме відповідачів № 1 [PERSON] вносила грошові кошти, оскільки меморіальні ордери - це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 р. № 22. Належним і допустимим доказом в цьому випадку є або перерахування на банківський рахунок Продавця з банківського рахунку Покупця, або квитанції, що є відривною частиною прибуткових касових ордерів, з особистим підписом [PERSON] про внесення готівки до каси банку. Тобто встановити, що саме [PERSON] вносила вищевказані грошові кошти не можливо. Також суд встановив, що договором купівлі-продажу № 136SP-282 від 11.10.2013 р. не передбачено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений. Тому суд приходить до висновку щодо можливості заміни кредитора (покупця) у Договорі купівлі-продажу №136SP-282 від 11.10.2013р.у зв'язку з виконанням обов'язку боржника оплатити автомобіль іншою особою. При цьому позивачем надано засвідчену Керівником Управління кадрів Апарату Верховної Ради України копію Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік народного депутата Верховної ради України [PERSON]. Як вбачається з Розд. IV «Відомості про транспортні засоби», в ній зазначено транспортні засоби, що перебувають у власності, в оренді чи на іншому праві користування декларанта та витрати декларанта на їх придбання (користування), серед яких зазначено - Автомобіль легковий «Land Rover Range Rover 5.0 S/C» 4999 куб.см., 2013 р.в. та не зазначено суму витрат на придбання у власність, оренду чи інше право користування. Також зазначений автомобіль співпадає з автомобілем, зазначеним у додатку № 1 до договору купівлі-продажу № 136SP-282 від 11.10.2013 р., що дає суду підстави вважати, що це один і той самий автомобіль. Згідно з Методичними рекомендаціями «Запобігання і протидія корупції в державних органах та органах місцевого самоврядування, підготовлених Міністерством юстиції та опублікованих в «Урядовому кур'єрі» від 12.11.2013 №208, у розділі IV зазначаються відомості про транспортні засоби, які перебувають у власності, оренді чи на іншому праві користування суб'єкта декларування та членів його сім'ї, а також витрати на придбання цих засобів у звітному році. Майно, придбане задовго до звітного періоду, зобов'язана вказати в декларації інформацію про об'єкт, не зазначаючи при цьому інформації про витрати. Беручи до уваги зазначені вище Методичні рекомендації і «Методичні рекомендації щодо заповнення декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та іншими особами», чоловік позивача - [PERSON] зазначив у Декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік автомобіль «Land Rover Range Rover 5.0 S/C», 4999 куб.см., 2013 року випуску, як засіб, що перебуває у нього на праві власності, оскільки не зазначено витрат на оренду та він (автомобіль) був придбаний не у звітному році, тобто у 2013 р. Твердження представників обох відповідачів про те, що [PERSON] було задекларовано інший автомобіль, так і не було підтверджені належними та допустимими доказами. У ході розгляду справи також судом з'ясовано, що автомобіль був придбаний для [PERSON], і він та його родина користувалися цим автомобілем. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог вказувала, що ї чоловік і вона сама постійно користувались вказаним автомобілем, а водієм [PERSON] здійснювалось обслуговування автомобіля за рахунок коштів родини [PERSON], про що свідчить його підпис на актах виконаних робіт. Як з'ясовано судом, 13.07.2016 р. відповідач № 1 [PERSON] видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Ариванюк Н.А. за № 44154616, представнику [PERSON] на представництво інтересів при вирішенні питань, пов'язаних з відчуженням та передачею в оренду транспортного засобу «Land Rover, моделі Range Rover», універсал-В, випуску 2013 року, об'єм двигуна - 4999 куб.см., і 14.07.2016 р. даний автомобіль 2013 р.в. був проданий за 500000 грн. згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу. При цьому 09.10.2017 р. [PERSON] звернулась до позивача [PERSON] з письмовою вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 1813271 грн. за проданий «Land Rover Range Rover 5.0 S/C», 4999 куб.см., 2013 року випуску. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved