Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25.04.2006 р. вона набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. У 2007 р., скориставшись своїм правом на безоплатну приватизацію, вона стала власником земельної ділянки на якій розташований даний будинок. 09.10.2010 р. вона уклала шлюб із відповідачем та почали спільно проживати у належному їй житловому будинку. У червні 2011 р. відповідач був затриманий працівниками поліції за підозрою у вчиненні злочину. Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18.07.2011 р. відповідача було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України на строк 6 років позбавлення волі. 24.03.2014 р. вона продала даний житловий будинок за 122 000 грн. і в цей же день придбала квартиру [ADDRESS] за 145 000 грн. Оскільки усієї суми на придбання квартири у неї не було, як і не було спільних заощаджень із відповідачем, вона була вимушена позичити необхідну суму коштів для придбання цієї квартири. Кошти в розмірі 23 000 грн. їй позичила [PERSON], котра є її подругою. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.04.2014 р. відповідачу замінено невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на обмеження волі. Після відбуття покарання відповідач повернувся проживати з позивачем у спірну квартиру. Однак після відбуття покарання відповідач відмовлявся працевлаштуватись на роботу. Фактично утримувала сім»ю позивач. На повідомлення про те, що вона повинна повернути позичені кошти на придбання квартири, відповідач казав, що грошей не має і оскільки вона їх позичала особисто, тому повертати їх повиннна саме вона. Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 06.10.2017 р. шлюб між ними розірвано. Оскільки спірну квартиру вона придбала за кошти, які належали їй особисто, а тому відповідно до ст. 57 СК України вона є її особистою приватною власністю. Просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причину неявки, не подавав клопотань про відкладення розгляду справи, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, проти якого у не заперечив представник позивача. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що у 2014 р. вона позичила [PERSON] 23 000 грн. для придбання квартири, які вона їй повернула. Дану квартиру позивач придбала за особисті кошти, які отримала від продажу належного їй будинку та кошти, котрі вона отримала у позику в неї. Дані кошти повертала позивач, так як відповідач не працював, перебував у місцях позбавлення волі. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 25.04.2006 р. [PERSON] набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Дане майно належало їй на праві особистої приватної власності. 09.10.2010 р. позивач зареєструвала шлюб із відповідачем. Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18.07.2011 р. відповідача засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.04.2014 р. відповідачу замінено невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на обмеження волі. Із договору купівлі-продажу від 24.03.2014 р. вбачається, що позивач перебуваючи у шлюбі із відповідачем продала належний їй на праві особистої приватної власності житловий будинок [ADDRESS] за 121 720 грн. Договором купівлі-продажу від 24.03.2006 р. підтверджується, що позивач перебуваючи у шлюбі із відповідачем придбала квартиру [ADDRESS] за 145 00 грн. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.03.2014 р. підтверджується, що [PERSON] є власником вищевказаної спірної квартири. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Позивач обгрунтовує вимоги тим, що спірна квартира була придбана нею у шлюбі із відповідачем, однак за кошти, які належали їй особисто. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що позичала особисто позивачу кошти в сумі 23 000 грн. на придбання спірної квартири. Дану квартиру позивач придбала за особисті кошти, котрі отримала від продажу належного їй на праві особистої приватної власності та позичені у неї кошти. В свою чергу, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували доводи позивача. З огляду вищенаведеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира набута позивачем у власність в період шлюбу із відповідачем за кошти, які належали їй особисто, а тому відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України дане майно є особистою приватною власністю позивача. Оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому позов підлягає до задоволення. Оскільки позов задоволено повністю, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь позивача 704,80 грн. судового збору, котрий підтверджується квитанцією про сплату № 19059 від 10.12.2018 р.

Outcome: approved