Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить визначити частку [PERSON] , який помер [INFO] , що входить до складу спадщини, а саме, Ѕ частку у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який за життя заповіту не складав. Відповідач є дружиною спадкодавця, він, а також треті особи [PERSON] та [PERSON] - дітьми спадкодавця від першого шлюбу. Третя особа [PERSON] - дитиною спадкодавця від другого шлюбу. На час смерті спадкодавцю належало Ѕ частки квартири [ADDRESS] та грошові кошти, які знаходяться на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк». Частка у квартирі набута спадкодавцем в порядку приватизації та в порядку спадкування після смерті [PERSON] , а отже, вона була особистою власністю спадкодавця. Відповідач натомість звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва на частку у спільному майні подружжя на половину майна, яке належало померлому та було набуто за час зареєстрованого шлюбу. Оскільки частка у квартирі не може вважатись спільним сумісним майном подружжя, просить в судовому порядку визначити частку у квартирі, що входить до складу спадщини після смерті [PERSON] . Відповідач подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що звертаючись до нотаріуса вказувала про належність спадкодавцю спадкового майна у складі Ѕ частки в квартирі як майна, належного спадкодавцю, а також частки у спільному майні подружжя - грошових коштах на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» і між ними не було жодних непорозумінь щодо визначення складу спадщини, а всі питання можливо врегулювати мирним шляхом у нотаріуса. Просить врахувати вказані аргументи при розгляді справи. Третя особа [PERSON] подав письмові пояснення щодо позову, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Навів аргументи, аналогічні мотивам позову, який підтримує повністю. Інших заяв по суті справи не надходило. Позовна заява поступила до суду 09.07.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.09.2020 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження, суд витребував спадкову справу, заведену після смерті [PERSON] . В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси позивача та відповідача представляли адвокати, а відтак, суд в силу вимог ст.221 ЦПК України звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність сторін з їх правами та обов`язками і роз`яснювати їх. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. В останньому судовому засіданні представник позивача подала письмові пояснення щодо обраного способу захисту. З огляду на те, що вказані письмові пояснення подані по спливу практично річного строку з моменту подання позову, суд залишив такі письмові пояснення без розгляду. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Суд також неодноразово йшов назустріч учасникам справи та з огляду на карантинні обмеження за відповідним клопотанням в судовому засіданні оголошувалась перерва. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.02.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Суд також вирішив прийняти документи долучені представником позивача в якості доказів. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Сторони приймали участь в розгляді справи особисто та через своїх повноважених представників і надавали пояснення, мали можливість задавати питання опоненту. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні під час виступу з вступним словом представник позивача підтримала заявлені вимоги, дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач та його представник під час виступу із вступним словом заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач вважає, що майно спадкодавця має бути розподілено між усіма спадкоємцями першої черги порівну. Просять у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги не підтримує, відзив - підтримує. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не подали. З огляду на осяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до копії свідоцтва прос смерть (т.1 а.с.21) [PERSON] помер [INFO] . Як вбачається з копії свідоцтва про народження (т.1 а.с.17), [PERSON] був батьком позивача. Крім того, [PERSON] був батьком третіх осіб [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що також підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (т.1 а.с.18, 19, 20, 84). Син спадкодавця [PERSON] в минулому мав ім`я « [PERSON] ». Зміна ним імені підтверджується копією відповідного свідоцтва (т.1 а.с.19). Відповідач була дружиною [PERSON] , що також підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.81). Шлюб зареєстровано 07.05.1994 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 06.12.2012 року, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.100, 205), спадкодавцю на праві спільної часткової власності належало Ѕ частки квартири [ADDRESS] . Іншими співвласниками є позивач та третя особа [PERSON] , яким належить по ј частки. Загальна площа квартири становить 102,8 кв.м. Вказане свідоцтво видано на підставі Наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики ЛМР № 1538-Ж-Л від 06.07.2012 року «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.101, 204). Перед цим, вказана квартира належала спадкодавцю, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 1996 року (т.1 а.с.208, 246). Її загальна площа становила 79,60 кв.м. Згідно розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 718 від 25.05.2005 року (т.1 а.с.210), ним затверджено висновок міжвідомчої комісії в Личаківському районі про те, що технічно можливо приєднати кімнату від інд.16-10 пл.15,90 кв.м. до квартири [ADDRESS] та на підставі ст.54 ЖК України приєднано звільнену кімнату, дозволено [PERSON] провести перепланування квартири після приєднання кімнати. В подальшому, один із співвласників квартири [PERSON] померла і згідно рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02.06.2010 року за [PERSON] визнано право власності на ј частки в квартирі в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] і в цілому його частка у праві власності на квартиру становить Ѕ ідеальної частки. Цим же рішенням визначено ідеальні частки інших співвласників, зокрема, [PERSON] та [PERSON] на рівні 1/4 частки. Після смерті спадкодавця сторони та треті особи звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідач натомість також подала заяву про видачу їй в порядку ст.63 СК України свідоцтва на частку в спільному майні подружжя (т.1 а.с.77). Як зазначено в цій заяві, таким майном є частка квартири [ADDRESS] та грошові кошти в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідач, зокрема просила видати їй свідоцтво про право власності на 1/4 частки в спільному майні подружжя на квартиру [ADDRESS] . Вважаючи, що вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити, чи є спірна квартира об`єктом спільної сумісної власності подружжя. До відносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України. Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. На підставі частини першої статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Відповідно до статті 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружися або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 753/6139/14-ц (постанова від 12.11.2018) з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому, лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Повертаючись до обставин справи яка розглядається, суд звертає увагу, що відповідач не брала участі у приватизації спірної квартири та на її ім`я не оформлювалось свідоцтво про право власності від 1996 року. Крім того, ніщо не свідчить про те, що квартира збільшилась в своїй вартості внаслідок спільних трудових або грошових затрат другого з подружися або їх обох згідно статті 25 КпШС України або ж згідно частини першої статті 62 СК України. Зокрема, із заявою про приєднання вільної кімнати (т.1 а.с.231) звертались виключно співвласники квартири - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Грошові кошти за приєднання цієї кімнати також вносились спадкодавцем, що підтверджується його заявою (т.1 а.с.232). Зрештою, як за змістом статті 25 КпШС України так і за змістом частини першої статті 62 СК України виключно суд міг визнати майно спільною сумісною власністю подружжя у випадку грошових або трудових затрат другого з подружжя, однак, як вбачається, таке рішення суду відсутнє. Отже ј частки спірної квартири є особистою приватною власністю спадкодавця. Те саме стосується іншої ј частки, яку спадкодавець успадкував після смерті [PERSON] і право власності на яку визнано за ним згаданим вище рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 02.06.2010 року. В силу вимог пункту 2 частини першої статті 57 СК України, вказана успадкована частка теж є особистою приватною власністю спадкодавця, внаслідок чого в кінцевому, останній був власником Ѕ частки спірної квартири, яка належала йому на праві особистої власності. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною другою статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці першої-п`ятої черг). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Аналогічне положення передбачено в п.1.2 Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а згідно з п.1.2 цієї глави у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Незважаючи на те, що відповідач під час розгляду справи пояснювала про відсутність непорозумінь щодо складу спадкової маси, у своїй заяві про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні вона фактично заперечила цю обставину і на думку суду така її поведінка свідчить виключно про зловживання цивільними правами на шкоду позивачу. Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005). Також як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У справі яка розглядається, обраний позивачем спосіб захисту відповідає характеру порушеного права та є ефективним механізмом для його відновлення, що в загальному, свідчить про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі. У зв`язку із задоволенням позову відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 840,80 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (т.1 а.с.1). Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В останньому судовому засіданні представник позивача зробила відповідну заяву щодо подання доказів про витрати позивача на професійну правничу допомогу. Як наслідок, суд розгляне вказане питання пізніше, або ж залишить таку заяву без розгляду у випадку неподання доказів про такі витрати протягом п`яти днів після ухвалення рішення. З огляду на задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати треті особи не подавали. Крім того, вони не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved