Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить змінити формулювання причини звільнення його з роботи з ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне» із «звільнений за власним бажанням ст.38 ч.1 КЗпП України» на «звільнений у звязку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю та умов колективного договору за ст.38 ч.3 КЗпП України» та стягнути з відповідача вихідну допомогу за порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного і трудового договору у розмірі тримісячного заробітку позивача в сумі 10980,45 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснив, що причиною подання заяви про звільнення стала постійна несвоєчасна виплата заробітної плати відповідачем. Жодного разу не отримував заробітної плати в повному обсязі, хоча відповідач мав виплачувати її двічі на місяць. Заробітна плата видавалася через посвідчення комісії по трудових спорах, однак, на засіданні такої комісії він жодного разу не був, а вказані посвідчення отримував у бухгалтерії. Підставою звільнення у заяві зазначив ч.3 ст.38 КЗпП України, але директор підписав з підстави звільнення за власним бажанням. Просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що позивачу при прийнятті на роботу було відомо про фінансові труднощі підприємства, а, отже, він погодився на умови оплати праці шляхом предявлення посвідчення комісії по трудових спорах. Жодних заяв, скарг чи претензій щодо оплати праці чи інших порушень трудового законодавства від позивача не надходило. Визнала, що заробітна плата виплачувалася частинами та з порушенням строків, однак це було зумовлене накладенням арешту на всі рахунки підприємства. Вважає, що ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне» не було змінено підстави звільнення позивача, оскільки звільнення за ст.38 КЗпП України є звільненням за власним бажанням незалежно від обставин, які спонукали працівника до такого звільнення. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає позовні вимоги обгрунтованими. Встановлено, що 21 липня 2014 року позивач був прийнятий на роботу в обласне комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт «Рівне» на посаду стрільця підрозділу ВОХОР, що підтверджується записами трудової книжки. Наказом по особовому складу № 8-к від 27 січня 2015 року позивач був переведений на посаду начальника варти ПВОХОР з 27 січня 2015 року. 11 червня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його з роботи згідно ст.38 абз.3 та ст.44 КЗпП України за невиконання законодавства про працю та умов колективного договору, а саме - невиплата заробітної плати. Наказом ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне» № 42-к про припинення трудового договору від 11 червня 2015 року [PERSON] звільнено з роботи згідно ст.38 абз.1 КЗпП України та внесено відповідний запис до трудової книжки позивача. Підставою звільнення в наказі зазначена заява [PERSON] Частиною 3 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно із ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами ) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120 цс 12 у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства ( ч.3 ст.38 КЗпП України ), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. Статтею 115 КЗпП України передбачено обовязок роботодавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні вимоги містяться в ст.24 Закону України «Про оплату праці» та п.8.3 колективного договору ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне», яким встановлено строки виплати заробітної плати 8 та 23 число кожного місяця. Оскільки позивачем надані докази на підтвердження порушення підприємством вимог чинного законодавства в сфері оплати праці, зокрема, це вбачається з розрахункового листка за червень 2015 року, довідки від 15 червня 2015 року, а також враховуючи, що факт виплати заробітної плати позивачу не в повному розмірі та з порушенням строків не заперечувався та не був спростований представником відповідача, суд дійшов висновку про наявність у позивача підстав для реалізації передбаченого ч.3 ст.38 КЗпП України права на розірвання трудового договору. Покликання представника відповідача на порушення законодавства про працю щодо оплати праці з причин фінансових труднощів підприємства та накладення арешту на рахунки не заслуговують на увагу, так як для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Відповідно до п.10, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.\~\~ Згідно із ч.4 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт ) закону. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зазначив у наказі про звільнення та трудовій книжці позивача причиною звільнення - «за власним бажанням по ст.38 абз.1». Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. У випадку звільнення працівника з роботи за власним бажанням з поважної причини у трудовій книжці робиться запис із зазначенням цієї причини. Таким чином, внесений до трудової книжки позивача запис про звільнення за власним бажанням за абз.1 ст.38 КЗпП України має бути змінений на запис про його звільнення у звязку з невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю та умов колективного договору за ч.3 ст.38 КЗпП України. Звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки надає позивачу право на отримання від відповідача вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Середня заробітна плата позивача на час його звільнення складала 3660,15 грн., що підтверджується довідкою ОКП «Міжнародний аеропорт «Рівне» № 181 від 3 серпня 2015 року. Розмір вихідної допомоги, який підлягає стягненню з відповідача, відповідно до ст.44 КЗпП України становить 10980,45 грн. ( 3660,15 грн. х 3 ). У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved