Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором міни від 10.08.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 6329. З 09.11.2010 року за вказаною адресою був зареєстрований син попереднього власника квартири - [PERSON] [INFO], який продовжує проживати в даній квартирі та відмовляється добровільно виселитися та знятися з реєстрації. Відповідно до довідки квартального комітету «Надія» від 15.08.2017 року № 840 [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS]. Реєстрація [PERSON] у квартирі позивача створює для [PERSON] перешкоди у реалізації ним свого права на нерухоме майно, крім того це в майбутньому призведе до сплати надмірних витрат за комунальні послуги та неможливість отримати субсидію. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні його власністю, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. 09.10.2017 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву в якій крім первісних позовних вимог просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним вище житловим приміщенням, та зняти його з місця реєстрації. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд винести рішення яким задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору міни від 10.08.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 6329 (на 7 а.с.). За вказаною адресою зареєстрований син попереднього власника квартири - [PERSON] [INFO], який продовжує проживати в даній квартирі та відмовляється добровільно виселитися та знятися з реєстрації (на 8 а.с.) Відповідно до ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сім'ї власника. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права члена сім'ї власника житлового будинку на користування житловим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника житлового будинку права власності на нього, а отже, припинення права власності на житловий будинок припиняє право члена його сім'ї на користування цим житловим будинком. За змістом ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Відповідно до ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У відповідності зі ст. 406 ч.1 п. 4 ЦК України підставою припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а згідно зі ст. 406 ч.2 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 10.08.2017 року є власником квартири [ADDRESS], відповідач [PERSON] як член сім'ї колишнього власника квартири відповідно до положення ст. 406 ч.1 п.4 ЦК України втрачає право користування житловим приміщенням. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів,суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] шляхом виселення, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню. Щодо задоволення позову в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то суд вважає, що в цій частині позову слід відмовити з наступних підстав. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Окрім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з 640,00 грн., та 1280 грн. судового зборуна користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial