Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до держави Україна в особі Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Кам'янко-Бузького районного управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення коштів. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 08.07.2003 року Галицьким районним судом м.Львова винесено рішення по справі №2-1882, відповідно до якого зобов'язано ПП «Первоцвіт» передати, йому автомобіль марки ЗІЛ-431410 (бортовий, рік випуску 1987, шасі [NUMBER], двигун [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]), який було придбано ПП «Первоцвіт» попередньо у держави як знаряддя злочину. На підставі вищевказаного рішення останньому було видано виконавчий лист із яким він звернувся до Сихівського ВДВС ЛМУЮ для примусового виконання рішення. Однак в порушення вимог Закону України «Про виконавчу службу», відповідач не наклав арешт на спірний автомобіль, не відкрив виконавче провадження, а в подальшому втратив його. Такі неправомірні дії відповідача призвели до зміни місця знаходження автомобіля, у зв'язку із чим позивач змушений був звертатися до Галицького ВДВС, дії якого були аналогічними діям Сихівського ВДВС. Внаслідок таких дій, ПП «Первоцвіт» відчужило автомобіль іншій юридичній особі, яка у свою чергу відчужила його третій особі. Відповідачі неодноразово повертали йому виконавчий лист та скеровували його до інших виконавчих органів, чим порушували вимоги ст.20 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, 25.05.2009 року відділом ДВС Сокальського РУЮ було прийнято виконавчий лист №6-108/06 від 26.11.2006 року та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Однак 19.07.2009 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягуваxу та скеровано його до відділу ДВС Кам'янко-Бузького РУЮ, який у свою чергу відмовив у відкритті виконавчого провадження у зв'язку із пропуском строку пред'явлення виконавчого документу до виконання. 11.02.2011 року [PERSON]. звернувся до відділу ДВС Кам'янко-Бузького РУЮ зі заявою про надання відповідних роз'яснень щодо строку звернення. За результатами розгляду заяви було відкрито виконавче провадження, проте, 30.09.2011 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, у зв'язку із неможливістю встановити місцезнаходження боржника - ПП «Первоцвіт». Вважає, такі дії державного виконавця відділу ДВС Кам'янко-Бузького РУЮ незаконними, оскільки ним не було вжито усіх заходів щодо місця знаходження боржника та порушено вимоги ст.ст.25, 31, 40, 47 Закону України «Про виконавче провадження». Вказаними діями відповідачів були порушені права стягувача, завдано матеріальну та моральну шкоду. Просить суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь 10 000 грн. моральної шкоди та 14 928,30 грн. матеріальної шкоди. 26.06.2015 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідачів на користь [PERSON] суму матеріальної шкоди в розмірі 14 928,30 грн., суму збитків в розмірі 14 510,31 грн. та суму моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. У судовому засіданні представник позивачf підтримав заявлений позов, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково надав пояснення про те, що неправомірними діями відповідачів, [PERSON]. було спричинено матеріальну шкоду, яка виразилася у тому, що з вини відповідачів позивачем фактично втрачений власний автомобіль та додатковий дохід, який він отримував від його використання. Моральна шкода полягала в тому, що втрата автомобіля, а у зв'язку із цим доходу від його використання завдало йому значних переживань, позбавило його можливості утримувати сім'ю. Через постійні переживання та стрес його здоров'я погіршилося. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що Рішенням Галицького районного суду від 08.07.2003 року у справі №2-1882 зобов'язано ПП «Первоцвіт» передати [PERSON] автомобіль марки ЗІЛ-431410 (бортовий, рік випуску 1987, шасі [NUMBER], двигун [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]), який було придбано ПП «Первоцвіт» попередньо у держави як знаряддя злочину. 26.11.2006 року позивачу було видано виконавчий лист №6-108/06, з яким він звернувся до ДВС Сокальського РУЮ для примусового виконання рішень суду, проте 19.07.2009 року державним виконавцем відділу Сокальського РУЮ повернуто виконавчий документ стягувачу (а.с.96). Після чого позивач звертався до Сихівського відділу ДВС ЛМУЮ про примусове виконання рішення, однак, останнім не було накладено арешт на спірний автомобіль, не відкрито виконавче провадження, а в подальшому втрачено його. Аналогічні дії позивач вчинив звертаючись до Галицького ВДВС ЛМУЮ, однак виконавче провадження не було відкрито. В подальшому позивач звертався до відділу Кам'янко-Бузького районного управління юстиції з виконавчим листом та зі заявою про відкриття виконавчого провадження, проте 30.09.2011 року видано постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки ДВС не може встановити місце знаходження боржника. Ухвалою судді Галицького районного суду м.Львова від 04.12.2013 року (а.с.8-9) у справі за скаргою [PERSON]. на постанову державного виконавця відділу ДВС Кам'янко-Бузького районного управління юстиції від 30.09.2011 року про повернення виконавчого документу стягувачу визнано незаконними дії заступника начальника відділу ДВС Кам'янко-Бузького районного управління юстиції Бурко А.М. щодо повернення виконавчого документа стягувану, скасовано оскаржувану постанову та зобов'язано відкрити виконавче провадження, вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» спрямовані на виконання виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом м.Львова. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області №22-ц/783/6471/14 від 25.12.2014 року (а.с.112) апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Кам'янка - Бузького районного управління юстиції - відхилено. Ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 04.12.2013 року - залишено без змін. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено обов'язковість виконання судових рішень, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. За ст.11 вказаного Закону державний виконавець зобов'язаний вжити передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії. За ст.30 Закону державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом 6 місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. За п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Невід'ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту прав на мирне володіння майном є забезпечення державою примусового виконання судового рішення в розумний строк. За п.28 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антонюк проти України» від 11.12.2008 року відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. За ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади чи його посадовою або службовою особою при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб. За ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Висновком №3538 судової автотоварознавчої експертизи (а.с.62-65) встановлено, що середня ринкова ціна автомобіля ЗІЛ-431410 1987 року випуску, реєстраційний номер «[NUMBER]», станом на 26.11.2006 року, складала 14928,30 грн. Судом встановлено, що внаслідок бездіяльності державних виконавців не було здійснено арешту й опису наявного майна і останнє було відчужене боржником, через що виконати судове рішення стало не можливим взагалі. З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди суд вважає підставними і такими що підлягають до задоволення. Позовні вимоги в частині стягнення суми збитків в розмірі 14 510,31 грн. задоволенню не підлягають, оскільки вартість майна (автомобіля марки ЗІЛ-431410) не повернутого ПП «Первоцвіт», [PERSON], у порядку виконавчого провадження, не може вважатися збитками в розумінні статті 22 ЦК України. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України). Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органу місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Як вбачається із змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позові позивачем зазначено, що завдана йому моральна шкода полягає у моральних стражданнях та переживаннях у зв'язку з порушенням прав на захист Державою, був змушений багато разів звертатися із заявами та скаргами на недбалу бездіяльність, що вимагало від позивача додаткових зусиль, витрат і часу, необхідності у похилому віці відстоювати в судах своє право та не мати можливості отримати присуджений у судовому порядку автомобіль у зв'язку з бездіяльністю органу, на який покладено обов'язок примусово виконати судове рішення. Протиправність дій державного виконавця відділу ДВС Кам'янка-Бузького РУЮ встановлена ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 04 грудня 2013 року по справі № 461/7365/13 (а.с.8-9). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року (а.с.112). Вказана ухвала суду є чинною і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини протиправних дій державного виконавця, встановлені у адміністративній справі не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи. Крім цього, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Тобто, обов'язок спростування вини покладається на заподіювача шкоди. Згідно з рекомендаціями Верховного Суду України, викладеними у пп. 3, 9 вищезазначеної постанови Пленуму, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Задовольнити вимоги позивача про стягнення 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди в повному обсязі, суд не знаходить за можливе, оскільки така сума є значно завищеною та не відповідає глибині моральних страждань позивача, значності тих додаткових зусиль позивача, що були направлені на відновлення порушеного права. Тому суд, враховуючи вимоги розумності, справедливості та виваженості завданої моральної шкоди, характер негативних наслідків, матеріальні та особистісні обмеження, порушення та зміну звичайного способу життя і зв'язків, вважає за можливе стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., що буде еквівалентом завданим моральним стражданням, оскільки саме ця сума відповідає всім обставинам справи та вищезазначеним принципам. При розгляді справи за позовом про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України суд бере до уваги, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави через органи Державного казначейства. Оскільки, позивач та відповідач на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідно звільнені від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України судові витрати вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial