Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до відповідачів: фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON], фізичної особи - підприємця [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання договорів недійсними, посилаючись у позовній заяві на те, що в грудні 2014 року позивач дізналась, що її чоловік - [PERSON], здійснюючи свою підприємницьку діяльність в якості ФОП уклав з [PERSON] та ФОП [PERSON] два договори оренди нежилого приміщення, розташованого в одноповерховій споруді за адресою [ADDRESS], а саме: договір оренди №01 від 10.11.2006 року та договір оренди приміщення №01 від 01.12.2007 року. Позивач вважає, що вищевказані договори оренди укладені з порушенням вимог діючого законодавства України та порушують її право на достатній рівень життя для себе та членів її родини, тому просила суд визнати договір оренди №01 від 10.11.2006 року, що укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] та договір оренди приміщення №01 від 01.12.2007 року, що укладений між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] недійсними та стягнути судові витрати. Представник позивача в судових засіданнях позов підтримав з підстав у ньому викладених, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином шляхом направлення на адресу реєстрації судових повісток з викликом у судове засідання, (а.с.19-22,40,41), тому суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що в грудні 2014 року позивач дізналась, що її чоловік [PERSON], здійснюючи свою підприємницьку діяльність в якості ФОП [PERSON] уклав з [PERSON] та ФОП [PERSON] два договори оренди нежилого приміщення, розташованого в одноповерховій споруді за адресою [ADDRESS], а саме: договір оренди №01 від 10.11.2006 року та договір оренди приміщення №01 від 01.12.2007 року (а.с. 6,7,9,10). Згідно з ч. 21 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди. Як було встановлено судом, [PERSON] згоду на укладання вищезазначених договорів оренди не давала. Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Враховуючи положення ч. 2 ст. 60 СКУ та ч. 1 ст. 52 ЦК України договори оренди порушують право власності [PERSON] на половину майна яке придбано [PERSON] за час шлюбу. Встановлено, що за договорами оренди [PERSON] та ФОП [PERSON] було передано у найм ФОП [PERSON] нежиле приміщення, що розташоване в одноповерховій споруді за адресою [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. З зазначених норм права, вбачається, що для передачі ФОП [PERSON] нежилого приміщення, [PERSON] повинна була бути власником цього приміщення або мати майнові права на це приміщення. На момент укладання вищезазначених договорів оренди [PERSON] не була власником та не мала будь-яких майнових прав на нежиле приміщення, що підтверджується самими договорами оренди, в яких відсутня інформація про право власності на майнові права [PERSON] на зазначене приміщення. Крім того, представник позивача у судовому засіданні посилався на те, що незаконність вищезазначених договорів оренди підтверджується існуванням третього договором оренди згідно преамбули якого наймодавцем є [PERSON], а підписала його ФОП [PERSON] та довіреністю №294 від 09.04.2005 року, згідно якої власник нежилого приміщення - громадянин Німеччини [PERSON], уповноважив громадянина Німеччини [PERSON] користуватися нежилими приміщеннями без права передоручення. Тобто, за договорами оренди №01 від 10.11.2006 року, та договір оренди приміщення №01 від 01.12.2007 року [PERSON] та ФОП [PERSON] передала у найм [PERSON] нежиле приміщення, власником якого вона не являлась та на яке будь-яких майнових прав не мала, що суперечить вимогам ч.1 ст. 761 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст паровичну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Також представник позивача у судовому засіданні посилався на те, що половина грошових коштів, що сплачується ФОП [PERSON] на користь [PERSON] та ФОП [PERSON] за договором оренди №01 від 10.11.2006 року та договором оренди приміщення №01 від 01.12.2007 року належать [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 60 СК України. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згоду на укладання вищезазначених договорів оренди [PERSON] не давала. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди. Отже, оцінюючи всі докази досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачі порушили право позивача при укладенні вищезазначених договір оренди, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення судових витрат, що складаються з витрат по сплаті суми судового збору у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved