Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованості в порядку регресу за оплату послуг з теплопостачання у квартирі [ADDRESS] , за період часу з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року, у розмірі 12076,34 гривень, інфляційних втрат у розмірі 480,30 гривень, 3% річних у розмірі 77,07 гривень, судового збору сплаченого в межах цивільної справи № 463/6088/17 у розмірі 1600,0 гривень, а всього 14233,71 гривень, та судових витрат у розмірі 768,40 гривень судового збору, 142,30 гривень комісії банку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що до 27.03.2019 року він був власником квартири [ADDRESS] , хоча фактично не проживає в цій квартирі з вересня 2012 року. Відповідачі є колишніми членами його сім`ї, фактично проживають у спірній квартирі та крім цього, не оплачують житлово-комунальній послуги. За період з 01.07.2014 року по 31.03.2017 року розмір заборгованості за надані послуги з теплопостачання становить 12633,71 гривень. Вказану заборгованість з нього стягнуто рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.09.2019 року та крім цього, з нього стягнуто 1600,0 гривень судового збору. Загалом він сплатив ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість у розмірі 14233,71 гривень, а оскільки послугами теплопостачання фактично користуються відповідачі, тому просить стягнути з них таку суму в солідарному порядку. Відповідачі подали відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Проти обґрунтованості позову заперечують, оскільки саме позивач є індивідуальним споживачем та саме він повинен оплачувати житлово-комунальні послуги. Крім того, між відповідачами та ЛМКП «Львівтеплоенерго» не має договору про надання житлово-комунальних послуг і так само, між ними та позивачем відсутня угода про користування квартирою. Просять у задоволенні позову відмовити. Позивач надав відповідь на такий відзив, зміст якої аналогічний мотивам позову. У письмових запереченнях відповідачі навели аргументи, аналогічні мотивам відзиву, а також зазначили, що у кімнаті де проживає [PERSON] відсутня батарея. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. Позивач натомість подав письмові міркування, зміст яких відображає його попередні позиції, а також його відношення до справи загалом. Позовна заява поступила до суду 13.12.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.01.2020 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси відповідача також представляв представник. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Відповідачі, як вбачається, приймали участь у справі особисто, а відповідач [PERSON] ще й через представника, ними надавались пояснення. Позивач приймав участь особисто. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Під час виступу із вступним словом та в останньому судовому засіданні позивач висловився про підтримку позовних вимог. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та відповіді на відзив та просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та письмових заперечень. Натомість, в останнє судове засідання відповідачі не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Вказана неявка відповідачів є повторною. В попереднє судове засідання, яке призначалось на 21.12.2020 року відповідачі теж не з`явились, а натомість, представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням на листку непрацездатності. За змістом ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав - перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З огляду на те, що відповідачі не з`явились в судове засідання повторно, суд не вбачає перешкод для завершення розгляду справи, враховуючи при цьому, що сторони вже надали пояснення по справі та завершився строк для подання доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2019 року, [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.6-7). На даний час власником квартири є [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 14.08.2019 року (а.с.14), у квартирі з 25.07.2015 року також зареєстровані відповідачі. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.09.2019 року (а.с.17-19), яке не оскаржувалось та набрало законної сили, позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 12076,34 гривень, інфляційні втрати у розмірі 480,30 гривень та 3 % річних у розмірі 77,07 гривень, всього 12633,71 гривень, а також стягнуто судовий збір у розмірі 1600,0 гривень. При цьому, за наслідками розгляду цієї справи первинно позовні вимоги були пред`явлені як до [PERSON] , так і до [PERSON] і [PERSON] , однак ухвалою суду від 19.09.2019 року, провадження у справі в частині вимог до [PERSON] і [PERSON] закрито у зв`язку з відмовою ЛМКП «Львівтеплоенерго» від позовних вимог до таких відповідачів. Рішення суду від 19.09.2019 року позивач виконав добровільно, що підтверджується копією банківської квитанції (а.с.16), сплативши як суму заборгованості, так і стягнутий з нього судовий збір. Вбачається, що цієї обставини відповідачі не оспорюють. З метою стягнення цих коштів в порядку регресу з відповідачів, позивач звернувся до суду з цим позовом. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Норма статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права до особи, яка це право не визнає. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004, який був чинним на момент виникнення заборгованості, яка в подальшому стягнута з позивача на підставі судового рішення. Так, споживачем згідно з ч.1 ст.1 цього Закону визнається фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Хоч у частині першій статті 19 Закону № 1875-ІV й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. В силу вимог п.1, 5 ч.3 ст.20 цього Закону споживач зобов`язаний не лише укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, але й повинен оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплачувати надані йому послуги, але такий обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг, а питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Вказане відповідає правому висновку, висловленому Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 750/12850/16-ц (постанова від 26.09.2018). Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Повертаючись до обставин цієї справи, суд звертає увагу, що відповідачі категорично не спростовують факту проживання у спірній квартирі протягом періоду виникнення заборгованості, яка в подальшому була стягнута з позивача. Крім того, як вбачається із змісту заяви відповідачів про вчинення кримінального правопорушення від 10.05.2019 року, яка адресована начальнику Личаківського ВП ГУ Національної поліції у Львівській області (а.с.25-27), у такій відповідачі особисто підтвердили, що [PERSON] проживає у спірній квартирі з моменту народження, а [PERSON] - з 1995 року. Також, з огляду на характер спірних правовідносин у справі яка розглядається, не позивач повинен був доводити факт користування відповідачами житлово-комунальними послугами, а відповідачі, які таку обставину заперечують, повинні були її спростувати. Таким чином, оцінивши подані сторонами докази, суд з врахуванням принципу змагальності робить висновок про отримання відповідачами житлово-комунальних послуг, а відтак, і наявність у них обов`язку щодо їх оплати, оскільки ніщо в матеріалах справи не свідчить про не проживання відповідачів у спірній квартирі. Всупереч принципу змагальності відповідачі не надали суду жодного доказу, який би давав підстави зробити інший висновок. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен із споживачів зобов`язаний брати участь у витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, якими він фактично користується, а споживач, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування. Вказане узгоджується з приписами частин третьої та четвертої статті 156 ЖК УРСР, за змістом яких повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У справі, яка розглядається поданими доказами підтверджується факт сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги виключно позивачем, а оскільки такими послугами фактично користувались відповідачі, така заборгованість підлягає стягнення з них рівними частками як про це зазначено у ч.4 ст.544 ЦК України. Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17(постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Згаданим вище рішенням суду встановлено наявність у позивача обов`язку утримувати своє майно, а відтак, у справі яка розглядається позивач не вправі оспорювати такого обов`язку, перекладаючи його повністю на відповідачів. Такий факт для суду є преюдиційним, а відтак, у цій справі суд не буде вирішувати питання про те чи був позивач фактичним користувачем житлово-комунальних послуг протягом періоду, за який з нього стягнуто заборгованість рішенням суду від 19.09.2019 року. Натомість встановивши, що такими отримувачами були ще й інші особи суд стягне таку заборгованість з цих осіб рівними частинами, однак з урахуванням згаданого вище преюдиційного факту, на підставі якого у відповідності до вимог ч.4 ст.544 ЦК України вирахує частку, яка припадає на позивача. При цьому, розподілу між солідарними боржниками у відповідності до вимог ч.4 ст.544 ЦК України підлягає виключно сума заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка стягнута рішенням суду і яка по суті, є результатом неналежного виконання зобов`язання. Судовий збір у розмірі 1600,0 гривень, який позивач сплатив на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» в порядку виконання рішення суду 19.09.2019 року не є зобов`язанням в розумінні ст.509 ЦК України, а є компенсацією судових витрат стороні, яка виграла справу стороною, яка таку справу програла. Отже, він не підлягає поділу між солідарними боржниками. Відтак з кожного відповідача на користь позивача належить стягнути по 4211,24 гривень (12633,71 : 3 = 4122,24). Інші гуманітарні міркування, які могли б вимагати іншого результату, не можуть бути використані як підстава для висновку про відмову в позові, який був би рівнозначним покладенню на позивача непомірного зобов`язання одноосібно оплачувати послуги, якими фактично користуються ще й інші особи. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768,40 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). При цьому, суд не буде зменшувати такої суми пропорційно до відхиленої частини позовних вимог, оскільки з огляду на ціну позову та приписи пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», вказаний розмір судового збору є мінімальним і позивач зобов`язаний був його сплатити незалежно від того, чи пред`являлась би ним позовна вимога, яку суд у цьому рішенні відхилив. Позивач у своїй першій заяві по суті справи не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Крім того, всупереч вимогам ч.8 ст.141 ЦПК України до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним інші судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову частково, у відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені відповідачами судові витрати можуть бути відшкодовані виключно пропорційно відхиленій частині позовних вимог. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування витрат пропорційно відхиленій частині позовних вимог.

Outcome: partial