Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 26.07.2005 року, укладений на аукціоні з продажу майна банкрута на Прикарпатській універсальній товарній біржі, відповідно до якого [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) купив, а Приватна агрофірма «Нива» (ЄДРПОУ - 00854363) продала нерухоме майно - телятник (А-1) площею 750,9 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною 35200 (тридцять п`ять тисяч двісті) гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до укладеного між сторонами на товарній біржі договору від 26.05.2005 року, [PERSON] купив об`єкт нерухомості - телятник, площею 750,9 кв.м., повністю оплатив його вартість у розмірі 35200,00 грн. та відповідно акту прийому-передачі отримав усі правовстановлюючі документи на належне йому майно. Станом на 31.08.2005 року сторонами належно виконано всі умови договору. На час укладання Договору, його виконання та набуття ним права власності на телятник будь-які обмеження/заборони/арешти були відсутні, відчуження нерухомого майна відбувалося в межах процедури банкрутства ПАФ «Нива», порушеної Господарським судом Львівської області 21 серпня 2003 року, справа № 6/10-8/18. Більше 15 років позивач є повноправним та єдиний власником телятника, здійснює в цьому приміщенні, яке відбудував з руїни, господарську діяльність по розведенню та утриманню великої рогатої худоби. 03 грудня 2013 року в межах зведеного виконавчого провадження ВП № 41377391 державним виконавцем було накладено арешт на все майно ПАФ «Нива» з метою його подальшої реалізації на прилюдних торгах для виконання зобов`язань відповідача перед третьою особою, в тому числі і на телятник, придбаний ним за договором купівлі-продажу від 26 липня 2005 року. Після арешту виконавчою службою вказаного об`єкта здійснити державну реєстрацію свого права власності на нього позивач не міг, тому звернувся з позовом у березні 2014 року до Пустомитівського районного суду Львівської області з вимогами про звільнення з-під арешту телятника та визнання на нього права власності. Постановою Львівського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено з тієї підстави, що право власності на телятник зареєстровано за відповідачем. Отже, станом на момент звернення до суду з позовом, повністю виконав умови договору купівлі-продажу від 26 липня 2005 року, проте, відповідач та третя особа не визнають, що внаслідок придбання ним телятника за цим договором позивач набув право власності на нього. Відповідач не зацікавлений в тому, щоб нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу телятника, а навпаки, зацікавлений в тому, щоб за рахунок його продажу, за який відповідач уже повністю отримав кошти у 2005 році, тепер були виконані зобов`язання відповідача перед третьою особою, тобто, можливість нотаріального посвідчення договору, після того, як процедура банкрутства відповідача припинена, і відновлена його платоспроможність, повністю втрачена. 01.03.2021 року провадження у справі відкрито. 01.03.2021 року вжито заходи забезпечення позову. 23.03.2021 року надійшли письмові пояснення від представника третьої особи Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області. 13.04.2021 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує. Зазначає що позивач не зареєстрував своє право, яке набув на підставі укладеного договору, пропустив строк позовної давності, а тому таке право власності на спірний телятник у нього не виникло, внаслідок чого позов є безпідставним. Просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. 06.05.2021 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав у ньому наведених, просить позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав наведених у відзиві, просить в задоволенні позову відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоч були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивач та представника відповідача дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що позов слід задоволити з таких підстав. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно джо ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 26 липня 2005 року на аукціоні з продажу майна банкрута на Прикарпатській універсальній товарній біржі [PERSON] придбав за Договором купівлі-продажу нерухомості телятник (А-1) площею 750,9 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належав Приватній агрофірмі «Нива» згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 20.07.2005 року на підставі Рішення виконкому сільської ради с. Сороки-Львівської Пустомитівського району Львівської області № 63 від 08 липня 2005 року. Договір (правочин) було зареєстровано 26 липня 2005 року у Львівському представництві Прикарпатської універсальної товарної біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за реєстраційним № 27-LV/05/. Відповідно п. 1.2. Договору право власності на телятник переходить до покупця після повної оплати його вартості. Відповідно п. 1.3. Договору, початкова ціна продажу телятника на торгах становила 32 000,00 гривень (тридцять дві тисячі гривень 00 коп.) без ПДВ. Відповідно п. 1.4. Договору, Телятник продано на торгах за 35 200,00 гривень без ПДВ. 23 липня 2005 року оплачено гарантійний внесок на проведення торгів в розмірі 3 232,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 42, та 04 серпня 2005 року оплачено повну вартість Телятника, що підтверджується платіжним дорученням №41, копії яких наявні в матеріалах справи. Відповідно п. 3.1. Договору, після повної оплати вартості Телятника Продавець 31 серпня 2005 року, передав [PERSON] телятник за Актом прийому-передачі (надалі - Акт), тоді ж йому було передано оригінали всіх правовстановлюючих документів на Телятник: Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 липня 2005 року серії ЯЯЯ № 049213, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 липня 2005 року серії СВХ № 342378, Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 липня 2005 року серії СВХ № 342379. Судом встановлено, що умови укладеного договору купівлі-продажу від 26.07.2005 року, виконані позивачем, як покупцем в повному обсязі, зокрема проведено повну оплату вартості об`єкта нерухомості, що стверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 42 від 23.07.2005 року про внесення гарантійного внеску на проведення торгів та платіжного доручення від 04.08.2005 року про оплату вартості об`єкта нерухомості. Телятник (А-1) площею 750,9 кв.м., адреса: [ADDRESS] , що належав приватній агрофірмі «Нива» згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 20.07.2005р. на підставі рішення виконкому Сороки-Львівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 08.07.2005 року за № 63, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7827580 від 20.07.2005 року. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р., п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004 р. за № 20/5, підставою для державної реєстрації, що посвідчує виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, та підтвердженням такого права (правовстановлюючим документом), є в тому числі договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу»: біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладенню з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно п. 6 Актом прийому-передачі, в момент підписання Акту [PERSON] набув право власності на Телятник. Частиною 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, яка була чинною на момент укладення біржової угоди, встановлено, що угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п. п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява N 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98). Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland, № 31443/96, заява № 31443/96), від 22.06.2004 розкрито, що поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари: деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Протоколу № 1 [§129]. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.91 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.75 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Звертаючись до суду із позовом позивач зазначає, що позбавлений можливості здійснювати своє право володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, хоч більше 15 років є повноправним та єдиним власником телятника, здійснює в цьому приміщенні, яке відбудував з руїни, господарську діяльність по розведенню та утриманню великої рогатої худоби, оскільки 03 грудня 2013 року в межах зведеного виконавчого провадження ВП № 41377391 державним виконавцем було накладено арешт на все майно ПАФ «Нива» з метою його подальшої реалізації на прилюдних торгах для виконання зобов`язань відповідача перед третьою особою, в тому числі і на Телятник, придбаний [PERSON] за договором купівлі-продажу від 26 липня 2005 року. Таким чином, за наявності встановленого судом повного виконання умов укладено договору, за яким [PERSON] набув у власність спірний телятник, дії відповідача щодо можливої його реалізації в інтересах ПАФ «Нива» свідчать про безповоротне ухилення відповідача від визнання та нотаріального посвідчення зазначеного правочину, а тому являють собою наявні перешкоди до здійснення законних прав та інтересів позивача. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у представлених суду доказах, а тому заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Таким чином, задоволюючи позов, суд звертає увагу на те, що з метою державної реєстрації права власності [PERSON] на належне йому спірне нерухоме майно, телятник, відповідно до чинного законодавства з урахуванням передбачених законом вимог очевидним та необхідним є для захисту прав позивача як власника майна визнання договору, форма якого на момент його укладення була дотримана, однак для визнання державою права позивача та проведення державної реєстрації право власності виникла необхідність звернутись до суду із позовом про визнання договору-купівлі продажу від 26.07.2005 року дійсним, з метою подальшої реєстрації прав [PERSON] . Враховуючи, що на момент укладення спірного договору, зазначена угода зареєстрована на біржі не потребувала нотаріального посвідчення, на підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі, а також те, що суду доведене безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості його посвідчити, позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна - телятника, зареєстрованого на Прикарпатській універсальній товарній біржі, підлягають задоволенню. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені останнім документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved