Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до Кіровського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції, третя особа: Реєстраційна служба Кіровоградського міського управління юстиції про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту зазначивши, що він є власником 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS]. В серпні 2014 року позивачеві стало відомо про накладення відповідачем на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS] арешту, що спричинило йому перешкоди у розпорядженню своєю власністю. Позивач вважає, що відносно його нерухомого майна безпідставно застосовано обтяження, оскільки він не був боржником у виконавчому провадженні. З урахуванням викладених обставин, вважаючи порушеним своє право власності, позивач з даним позовом звернувся до суду. Представник позивача надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та справу розглянути без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте був попереджений про день, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. З урахуванням викладених обставин, відповідно до ст. ст. 158, 169 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу на підставі наявних даних та доказів. Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 серпня 1984 року, виданого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори, позивач разом зі своєю матір`ю [PERSON], є спадкоємцями майна померлого [INFO] [PERSON], а саме: будинку [ADDRESS]. Згідно з довідкою від 3 вересня 1984 року, виданою Кіровоградським бюро інвентаризації, домоволодіння [ADDRESS], зареєстроване за гр. [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.08.84р.р 1-2334 та записано в реєстрову кадастрову книгу по 13314/64. Відповідно до Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 13.08.2014 року, на підставі постанови, аа 027414, 02.10.2006, Кіровським ВДВС Кіровоградського МУЮ, виконавець [PERSON], на 1/2 частину будинку за адресою: [ADDRESS], власник [PERSON], накладено арешт, реєстраційний номер 8019735. На запит позивача від 26.08.14р., відповідачем надано відповідь № 41739 від 10.09.14р., з якої вбачається, що відповідач не має можливості зняти обтяження з нерухомого майна та надати інформацію, оскільки виконавчі провадження знищено у зв'язку з закінченням терміну зберігання, на підставі акта про знищення виконавчих проваджень, та відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008 року «Про затвердження порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби». Разом з тим, відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про підстави накладення арешту на нерухоме майно позивача. Таким чином судом вважається, що арешт на майно позивача накладено безпідставно. Відповідно до ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Згідно зі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім в судовому засіданні, Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. У відповідності до ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч.2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial