Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивачем, [PERSON] , пред`явлено до суду позов до відповідача, [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, в якому позивач просила: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності; справу просить розглянути за правилами спрощеного позовного провадження; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила про те, що з 25 лютого 1991 року вона являється власником будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 22 лютого 1991 року, зареєстрованим в Новгород - Сівсрському міжміському бюро технічної інвентаризації 25 лютого 1991 року. З 19 лютого 2016 року у належному їй будинку з її дозволу зареєстрований її колишній зять, [PERSON] (далі - відповідач), з яким на той час її дочка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Відповідач у її будинку проживав до 2018 року, потім вони з її дочкою переїхали до міста Харкова. Більше в її будинку відповідач не проживав. Де на даний час проживає відповідач, їй не відомо. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2021 року шлюб між відповідачем та її дочкою розірвано. Оскільки вона не веде спільне господарство з відповідачем і при вселенні відповідача не було укладено іншої угоди про порядок користування будинком, тому відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком. Реєстрація відповідача у її будинку створює їй значні незручності у оформленні житлової субсидії, а також обмежує її право на вільне користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 07 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, до суду подав письмову заяву, згідно даних якої просила справу розглянути без її участі протягом всіх судових засідань, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання оголошенням про виклик на веб-порталі судової влади України, про поважні причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд вважає за необхідне розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідне позов задовольнити повністю з наступних підстав. По справі встановлено, що з 25 лютого 1991 року позивач являється власником будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 22 лютого 1991 року, зареєстрованим в Новгород-Сіверському міжміському бюро технічної інвентаризації 25 лютого 1991 року. З 19 лютого 2016 року у належному позивачу будинку з її дозволу зареєстрований колишній зять позивача, [PERSON] (далі - відповідач), з яким на той час дочка позивача, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Відповідач у будинку позивача проживав до 2018 року, потім вони з дочкою позивача переїхали до міста Харкова. Більше в будинку позивача, відповідач не проживав. Де на даний час проживає відповідач, позивачу не відомо. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2021 року шлюб між відповідачем та дочкою позивача розірвано. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Вказану правову позицію сформулював Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Оскільки позивач не веде спільне господарство з відповідачем і при вселенні відповідача не було укладено іншої угоди про порядок користування будинком, тому відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим будинком. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у будинку позивача створює позивачу значні незручності у оформленні житлової субсидії, а також обмежує її право на вільне користування житловим приміщенням. Оскільки позов задовольняється повністю, суд вважає за необхідне згідно вимог ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Outcome: approved