Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості по кредитному договору, в якому вказав, що 08 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено договір №LVH2AE0000139385, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 24045 (двадцять чотири тисячі сорок пять) доларів США 73 центів, на термін до 06.09.2013р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав кредит відповідачу. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором, що станом на 18.05.2015р., становить 95159 (девяносто пять тисяч сто пятдесят девять) доларів США 33 центів, що за курсом 20,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.05.2015р. складає 1968846 (один мільйон девятсот шістдесят вісім тисяч вісімсот сорок шість) грн. 63 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити, а твердження відповідача про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності, вважає не обґрунтованим, оскільки кредит видано відповідачу 08.09.2008р., з кінцевим строком повернення 06.09.2013р., тому строк позовної давності спливає лише в 06.09.2016р. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив та пояснив, що ПАТ «ПриватБанк» вже скористався правом захисту свого порушеного права, його права були захищені, проведено погашення заборгованості по даних правовідносинах в межах іншого судового процесу. Так, Господарським судом Львівської області ще 28.01.2010 року порушено провадження в справі про банкрутство фізичної особи [PERSON], ПАТ «ПриватБанк» подавав свої вимоги з приводу неналежного виконання останнім своїх зобовязань по кредитному договору №LVH2AE0000139385 від 08.09.2008року. Предмет, підстави вказаної грошової заяви збігається з предметом, підставами поданої позовної заяви до Стрийського міжрайонного суду. Вимоги ПАТ «ПриватБанк» були визнані господарським судом Львівської області, ПАТ «ПриватБанк» був учасником провадження, погашення вимог відбувалось в межах даного судового процесу, було вилучено автомобіль Mercedes-Benz С240, номер BC1881BО, 2003 року випуску, для купівлі якого був отриманий кредит, автомобіль примусово реалізований в межах даної процедури банкрутства, кошти від реалізації поступили на рахунок ПАТ «ПриватБанк». Ухвалою господарського суду Львівської області від 31.05.2011 року у справі №31/187 вимоги ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] з приводу невиконання обовязків по кредитному договору LVH2AE0000139385 від 08.09.2008 року було погашено. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду. Оскільки позивачем заявлено вимогу на повну суму до боржника 20.04.2010 року, вимоги даного банку 31.05.2011 року визнані погашеними, то саме з цього моменту слід починати підрахунок строку позовної давності. У випадку отримання вимоги від банку про дострокове повне повернення кредиту, саме з цього моменту обраховується позовна давність на весь кредит. Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду, а тому просить до даного позову застосувати строк позовної давності та наслідки пропущення даного строку. Суд вивчивши матеріали справи вважає, що даний позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. 08 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було укладено договір №LVH2AE0000139385, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 24045 (двадцять чотири тисячі сорок пять) доларів США 73 центів, на термін до 06.09.2013р. Згідно ордеру-розпорядження бухгалтерії №1 від 08.09.2008р., [PERSON], отримав обумовлені договором кошти. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач станом на 18.05.2015 року має заборгованість перед позивачем за договором №LVH2AE0000139385 від 08.09.2008 року в розмірі 95159,33 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 20923,37 доларів США, заборгованість по процентах 8610,68 доларів США, 2046,48 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 59035,90 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, штраф 12,08 доларів США (фіксована частина), штраф 4530,82 доларів США (процентна складова). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.. 639 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання. Згідно з нормою ст.. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання». Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ч. 1 ст. 530 ЦК України зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно умов та правил надання банківських послуг строк та порядок погашення кредиту по платіжним карткам з встановленим мінімальним обовязковим платежем наведений в памятці клієнта, яка є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за використання кредиту, передбачену тарифами та частину заборгованості по кредиту. Відповідно до тарифів банку, що становлять умови кредитного договору, як то визначено сторонами договору, позичальник зобов'язаний вносити щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітнім. Судом встановлено, що сторони встановили строк дії договору. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Згідно ухвали господарського суду Львівської області від 31.05.2011 року у справі №31/187 вимоги ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] з приводу невиконання обовязків по кредитному договору LVH2AE0000139385 від 08.09.2008 року було погашено. Однак, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся лише 03.06.2015 року. Разом з тим, відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Судом встановлено, що відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним боргу, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України так і позивач не вчиняв дій, які б свідчили про вимоги до відповідача сплатити залишок заборгованості. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості заявлені після спливу позовної давності, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (ч.2 ст. 258 ЦК України - позовна давність в один рік). Таким чином, включення штрафу до основної вимоги поза межами позовної давності не ґрунтується на вимогах закону. Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності, і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Судом прийнято до уваги, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Судом прийнято до уваги, що з матеріалів, наданих суду позивачем вбачається, що з 2011 року до часу звернення до суду - 03.06.2015 року, тобто протягом чотирьох років, позивач не звертався до відповідача із вимогами про погашення заборгованості. Позивач, скориставшись своїми процесуальними права, надав суду усі наявні докази по даній справі, з яких вбачається, що протягом чотирьох років банк не вчиняв жодних дій спрямованих на повернення кредитної заборгованості, однак протягом усього часу нараховував відсотки за користування кредитом, що призвело до значного збільшення суми заборгованості. Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. В той же час, судом прийнято до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Судом у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України взяті до уваги рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст . 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 ЦПК України, відповідно до ст.. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі в зв'язку із спливом строку позовної давності за даним позовом. Враховуючи положення ст.. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed