Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 29.09.2008 року, між сторонами було укладено договір №б/н, про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг. Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит в розмірі 2500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Банк свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не виконував належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 30.11.2017 року становить 34389,30 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1603,58 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 27860,04 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3050,00 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 1625,68 грн. В порушення Умов і правил надання банківських послуг відповідач свої зобов'язання за договором не виконав. Тому позивач змушений був звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів та просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідно до кредитного договору № б/н від 29.09.2008 року [PERSON] (далі - позивач) отримала кредит у розмірі 2500.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжний картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На думку позивача-відповідача, кредитний договір складають підписана позивачем заява від 29.09.2008 року разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на сайті Відповідача. При цьому позивач-відповідач посилається на норму ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно із якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Однак, кредитний договір не може бути укладено шляхом приєднання, оскільки кредитні договори є специфічною формою правочинів, а правила їх укладення регламентуються особливо детально не тільки Цивільним кодексом, а й іншими законами України. Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення оскаржуваного договору) визначено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже, до даного кредитного договору застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». А відповідно до ч. 4 ст.11 цього Закону (в редакції станом на дату укладення договору в 2008 році), у договорі про надання споживчого кредиту повинно бути зазначено: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами,дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) Право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Підписана позивачем Заява, яка використана ПАТ КБ «Приватбанк» для укладення кредитного договору, абсолютно не відповідає вимогам вказаних законів щодо цих договорів. Також, позивач [PERSON] за зустрічним позовом зазначила, що оскаржуваний кредитний договір № б/н від 29.09.2008 року містить умови, які є несправедливими і протиправними, зокрема щодо можливості стягнення з позичальника штрафу у фіксованій сумі, пені та комісії, що є підставою для визнання його недійсними. Представник позивача - відповідача в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та в разі неявки відповідача не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Зустрічні позовні вимоги не визнав, посилаючись при цьому на пояснення викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач - позивач [PERSON], та її представник в судове засідання не з'явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явилася у судове засідання. Від представника [PERSON], повторно надійшла заява про відкладення розгляду справу, оскільки він перебуватиме в іншому судовому засіданні у іншій справі. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі сторін. Крім того, суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, в зустрічному позові слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 29.09.2008 року, між сторонами було укладено договір №б/н, про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг. Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит в розмірі 2500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10-16). В порушення Умов і правил надання банківських послуг відповідач свої зобов'язання за договором не виконав. У зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 30.11.2017 року становить 34389,30 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1603,58 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 27860,04 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3050,00 грн., штраф (фіксована частина) - 250,00 грн., штраф (процентна складова) - 1625,68 грн. (а.с. 7-9). Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 1054 ч. 1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. На підставі вищенаведеного суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 1603,58 грн., та заборгованість по процентам за користування кредитом - 27860,04 грн., обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею в розмірі 3050,00 грн., суд вважає, що вказана сума заборгованості за пенею є неспівмірною із сумою заборгованості за кредитом в розмірі 1603,58 грн. Крім того, суд бере до уваги посилання представника відповідача на ті обставини, що за вказаним договором кредиту, цільове призначення кредиту - на споживчі цілі. Тобто даний кредит є споживчим, а тому на правовідносини між позивачем та відповідачем розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації понад 50%, у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що веде до визнання даної умови договору недійсною. Сума заборгованості за кредитом становить 3050,00 грн. тому, на думку суду, сума компенсації пені не повинна перевищувати її 50 % , що дорівнює 1025 грн. 00 коп. На підставі наведеного, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму пені в розмірі 1025,00 грн. Щодо стягнення з відповідача штрафів в розмірі 250,00 грн., та 1625,68 грн., суд вважає, що в задоволенні вказаної частини позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Згідно ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17. Крім того, щодо стягнення штрафу у фіксованій частині з відповідача, суд враховує, що відповідно до положень ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання і не може визначатися в твердому (фіксованому) розмірі. Натомість, позивач просить стягнути з відповідача з поміж іншого штраф, який складається з фіксованої частини в розмірі 250,00 грн., що суперечить положенню ч.2 ст. 549 ЦК України, тому позов в цій частині задоволенню також не підлягає. Аналогічна правова позиція, щодо правової природи штрафу та пені як видів неустойки і можливості їх одночасного застосування за порушення цивільно-правового зобов'язання сформована в Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року, у справі № 6-116цс13. Тому, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по штрафах слід відмовити. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість в сумі розміром 30488,62 грн., з яких: 1603,58 грн., - заборгованість за кредитом; 27860,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом та 1025,00грн. - пеня. Вимоги відповідача-позивача [PERSON], за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, задоволенню не підлягають з таких підстав. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Письмову форму договору позивачем та відповідачем при укладенні договору дотримано, що стверджується відповідною письмовою заявою, що підписана відповідачем. (а.с. 10). Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Згідно із ч. 2. ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. На підставі вищенаведеного, суд не бере до уваги твердження відповідача-позивача [PERSON], про те, що кредитний договір не може бути укладено шляхом приєднання, оскільки кредитні договори є специфічною формою правочинів. Так, з матеріалів справи вбачається, що зміст кредитного договору зафіксовано в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником було укладено договір в письмовій формі, що також посвідчується відповідною письмовою заявою, що підписана відповідачем. (а.с. 10). Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом») (а.с. 7-9, 131-155). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Крім того, пунктом 21 Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що Договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами у справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були. Будь-які клопотання про витребування доказів у справі в зв'язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів подані до суду також не були. Суд вважає, що кожна із сторін у вказаній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів у справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із п.п. 2, 4, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відмову в задоволені зустрічного позову в повному обсязі. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1762,00 грн., тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 1562,19 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial