Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що 19 червня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким останній позичив у позивача грошові кошти в розмірі 9000 доларів США, що в еквіваленті, згідно офіційного курсу НБУ, станом на 15.01.2013 року, становило 71 937 грн. та зобов`язався їх повернути до 10 липня 2013 року. Однак у встановлений в договорі строк грошові кошти позивачу повернуті не були. Крім основної суми боргу позивач просить про стягнення 3% річних від суми заборгованості за користування грошовими коштами, що становить 1259 грн. 39 коп., суму втрат від інфляції в розмірі 791 грн. 31 коп. та судовий збір. Також такими неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 5000 гривень. Перед початком розгляду справи по суті позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача за договором позики 9000 доларів США, що в еквіваленті станом на 25.02.2014 року становить 81 339 грн. 30 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 1057 грн. 41 коп. та 3% річних від суми боргу в розмірі 1684 грн. 73 коп. Представник позивачки в судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.29). З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України та думку представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 19 червня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики за реєстровим № 875, за яким позикодавець (позивач) надав, а позичальник (відповідач) отримав грошові кошти в розмірі 9000 доларів США, що в еквіваленті на день укладення договору становить 71 937 грн. Умовами договору встановлений кінцевий термін повернення позики до 10 липня 2013 року. 16 жовтня 2013 року позивач оформив у нотаріуса заяву, відповідно до п. 8 Договору, в якій просив відповідача повернути суму коштів отриману за договором позики (а.с.7). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - договору позики від 19 червня 2013 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем станом на 25.02.2014 року проведено розрахунок боргу [PERSON] за договором позики від 19 червня 2013 року, відповідно до якого нараховано 9000 доларів, що в еквіваленті станом на 25.02.2014 року становить 81 339 грн. 30 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 1057 грн. 41 коп. та 3% річних від суми боргу в розмірі 1684 грн. 73 коп. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. Однак, суд вважає, що сума інфляційних втрат не підлягає стягненню з відповідача, оскільки індекс інфляції - це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті - гривні. Норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено у гривні. Проте позивач на зазначену норму уваги не звернув і нарахував індекс інфляції на суму заборгованості, яка згідно договору позики отримана відповідачем у валюті. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі договору позики. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Укладений між сторонами договір позики у разі порушення збов'язань не передбачає відшкодування моральної шкоди, а тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Сплачений позивачем судовий збір підлягає частковому стягненню з відповідача в його користь на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 23, 526, 527 ч. 1, 611, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: partial