Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовними вимогами до відповідача, розмір яких уточнив в ході судового розгляду, просить визнати укладеними договори між ЛКП «Дім» та [PERSON] про утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, а також про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Крім цього, просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за фактично надані послуги по утриманню та обслуговуванню житлового будинку [ADDRESS] за період з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року у розмірі 4826 грн. 89 коп., а також за фактично надані послуги з централізованого опалення квартири № 53 в будинку [ADDRESS] за період з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року у розмірі 4059 грн. 89 коп., судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], та проживає за цією адресою, а відтак в силу вимог ст.ст.20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», інших підзаконних актів, зобов'язана, як споживач житлово-комунальних послуг, нести витрати по оплаті таких послуг, в тому числі послуг з утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення. Крім цього, положення ст.ст.19, 20 Закону передбачають обов'язок відповідача укласти письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг з виконавцем послуг на основі Типового договору. Проте відповідач такі договори з ними відмовляється укладати, чим не виконує покладений на неї обов'язок Законом. На його переконання відмова споживача від укладення договору суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», порушує його право, а тому просить позов в цій частині задоволити, визнавши зазначені договори про надання житлово-комунальних послуг укладеними. Крім цього переконаний, оскільки протягом періоду з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року позивачем надавалися відповідачу послуги з централізованого опалення квартири, а з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджується рядом укладених угод між ЛКП «Дім» та відповідними службами, а тому у відповідача наявне зобов'язання нести витрати по оплаті наданих послуг. Однак відповідачем вказані зобов'язання не виконувалися, надані послуги не оплачувалися або оплачувалися не регулярно, допущено утворення заборгованості за вказані періоди, а тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представники позивача Маковейчук О.В. та Масюк М.В. позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав. Доповнили, що для заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги позовна давність не сплила, оскільки відповідач визнавала борг, здійснюючи часткові проплати за надані послуги, крім цього ними заявлено вимоги в межах трирічного строку звернення до суду. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечили. Відповідач суду пояснила, що позивач їй договорів про надання житлово-комунальних послуг не пропонував укласти, свого примірника договору розробленого у відповідності до затвердженого Типового договору їй не вручав, не долучив доказів до справи про те, що такий договір узагалі ним розроблявся. А відтак вважають, що жодними доказами не доведено факту ухиляння відповідачем від укладення таких договорів. Натомість нею представлено численні докази про намагання з її сторони укласти договір з ЛКП «Дім» про надання житлово-комунальних послуг, заявлялося про це клопотання в суді, однак такий договір позивачем не було розроблено та їй для ознайомлення не надано. В той же час, за спірні періоди позивачем застосовано тарифи для розрахунку комунальних послуг, які можуть встановлюватися виключно на підставі договору, здійснено невірний розрахунок заборгованості без врахування шкоди заподіяної внаслідок недбалого ставлення до комунікацій, інших обставин, що впливають на визначення розміру послуг. Крім цього, сам факт надання послуг на їх переконання є недоведеним, оскільки представлений набір договорів не підтверджує факту надання послуг з врахуванням того, що частина договорів є протермінованими, а про надання послуг теплопостачання від 2001 року втратив силу, оскільки Львівтеплоенерго в липні 2014 року відмовився від співпраці з ЛКП. Крім цього, вказали на наявність ряду процесуальних порушень, зокрема, що позовна заява оформлена з порушенням вимог ст.ст.119, 120 ЦПК України, так як підписана не уповноваженим представником, відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка. А тому просять відмовити у задоволенні позову. Додатково вважають, що розрахунок заборгованості містить суми, що виникли за період до 2009 року, а тому просять застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє частково з наступних підстав. Як встановлено безспірно в ході судового розгляду, і ці обставини підтверджуються довідкою ЛКП «Дім» (а.с.6), відповідач [PERSON] проживає та є власником квартири [ADDRESS]. В розумінні ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач [PERSON] є споживачем, як фізична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, якими у відповідності до положень п.1 та п.2 ч.1 ст.13 Закону являються послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, централізованого опалення. Одночасно, у відповідності до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. При цьому відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. У свою чергу, на підставі п.3 ч.2 ст.21 Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 22.10.2012 року у цивільній справі № 6-110цс12, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що свобода договору, закріплена у ст.ст.6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною. У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч.3 ст.6 ЦК України). Так, ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.ст.19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» вбачається, що умови типового договору, які набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627, 630 ЦК України та ст.ст.19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». А тому Верховний Суд України вказав, що у разі такої відмови, виходячи з положень ст.ст.3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.6 ЦК України, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. На переконання суду, наведені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови виконання виконавцем послуг покладених на нього обов'язків Законом, а саме, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору, і такий був запропонований споживачу послуг для ознайомлення та укладення. Однак, в силу вимог ст.60 ЦПК України позивачем перед судом не доведено, що відповідно до покладених на нього обов'язків Законом України «Про житлово-комунальні послуги» ним було розроблено договори про надання житлово-комунальних послуг утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, договори про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, такі відповідали затвердженим типовим договорам і їх примірники були вручені для ознайомлення та підписання відповідачу, як споживачу. За таких обставин, з врахуванням необхідності дотримання балансу між правами та обов'язками сторін, суд приходить до переконання, що на даний час не здобуто доказів про те, що відповідач ухилилася від укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг, внаслідок чого могла б порушити права позивача, у зв'язку із чим визнавати такі договори укладеними в судовому порядку у суду підстав немає. А тому в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю та не доведеністю. В той же час, враховуючи передбачений законодавством двосторонній обов'язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, відсутність укладеного договору не може бути підставою для відмови споживача нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, за умови що такі послуги надавалися, і якщо споживач фактично користувався ними. Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 30.10.2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, про те що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому, слід врахувати, що у відповідності до положень ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідач зобов'язаний брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Як встановлено судом в ході судового розгляду, позивачем надавалися послуги з утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території протягом періоду з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами про надання послуг з вивезення твердих та великогабаритних побутових відходів, на виконання робіт з ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньобудинкових мережах, про надання послуг з профілактичної дезінфекції, про постачання електричної енергії з освітлення приміщень загального користування будинку та прибудинкової території тощо (а.с.10-19). Крім цього, факт надання послуг з центрального теплопостачання протягом періоду з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року підтверджується договором про постачання теплової енергії в гарячій воді від 05.08.2002 року, укладений з ЛМКП «Львівтеплоенерго» (а.с.20-22). При цьому, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача, що такі послуги не надавалися або були неякісними, як такі що в силу вимог ст.60 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання відповідача на ту обставину, що суд їй відмовив у наданні доказів шляхом відхилення її клопотань про допит свідка не заслуговують на увагу, оскільки по клопотанню відповідача судом здійснювався виклик у декілька судових засідань поспіль свідка [PERSON], однак такий будучи про час та місце розгляду справи належно повідомлений, в судове засідання не з'явився повторно, його явку особисто відповідач не забезпечила. Також суд враховує, що у відповідності до вимог ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідачем у 2013 році скеровувався позивачу акт-претензія, що підтверджувала факт надання неякісних житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Однак, як вбачається з листа Інспекції з питань захисту прав споживачів від 15.11.2013 року (а.с.105), зазначені порушення зобов'язано керівника ЛКП «Дім» усунути та провести відповідні корегування послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Крім цього, посилання відповідача на ту обставину, що частина договорів є протермінованими не відповідає дійсності, оскільки як вбачається із змісту представлених договорів, такі діяли на час спірних правовідносин. Крім цього, договір про теплопостачання незважаючи на те, що був укладений у 2002 році, щороку пролонговувався на новий термін відповідно до закріплених у ньому положень. А обґрунтування відповідача про те, що договір про надання послуг теплопостачання втратив силу, оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» в липні 2014 року відмовився від співпраці з ЛКП «Дім» не заслуговують на увагу, так як не у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України нею не представлено жодних цьому доказів, та не доведено, що надання послуг з централізованого теплопостачання саме з липня 2014 року було припинено. А тому суд приходить до висновку, що позивач, надавши у встановленому законом порядку протягом періоду з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року послуги з утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, а за період часу з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року послуги з централізованого опалення, несе витрати, а відповідач, являючись власником квартири у цьому будинку, такі послуги отримує і зобов'язана оплачувати свою частку в наданих житлово-комунальних послугах. Однак, як вбачається з представлених позивачем розрахунків (а.с.7, 77), позивачем проводилися відповідні нарахування за надані послуги з утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території за період з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року, та централізованого опалення за період часу з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року, які відповідач оплачувала нерегулярно та не в повному розмірі, в результаті чого утворилася заборгованість. При визначенні розміру заборгованості відповідача за надані послуги протягом спірних періодів суд виходить з такого. Як вбачається з розрахунку послуг з утримання будинку та прибудинкової території (а.с.7), станом на 31.07.2015 року заборгованість відповідача за надані послуги становила 4826 грн. 89 коп., що утворилася за період з 01.09.2012 року. При цьому суд враховує, що дійсно в розрахунку значиться на початок спірного періоду заборгованість в сумі 1410 грн. 23 коп., однак в подальшому така зростала внаслідок приросту поточної заборгованості та була погашена шляхом зарахування позивачем в січні 2013 року в оплату наданих послуг суми 1553 грн. 50 коп., що як встановлено в судовому засіданні відповідачем понесено на проведення ремонтних робіт в будинку. Таким чином суд переконаний, що заявлена сума заборгованості у розмірі 4826 грн. 89 коп. охоплюється спірним періодом з 01.09.2012 року по 31.07.2015 року, а з врахуванням того, що виникла вказана заборгованість внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо оплати отриманих житлово-комунальних послуг, в цій частині позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення. В той же час, суд вважає, що заявлений позивачем розмір заборгованості за послуги з централізованого опалення не відповідає спірному періоду, за який вони виникли. Зокрема, як вбачається із представленого розрахунку (а.с.77), станом на 31.08.2015 року у відповідача існувала заборгованість по оплаті вказаних послуг на загальну суму 4059 грн. 89 коп. Проте, вказана заборгованість не охоплюється виключно заявленим періодом з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року, та складається із заборгованості що утворилася до 01.09.2012 року. Зокрема, як вбачається із розрахунку, станом на 01.09.2012 року існувала заборгованість в сумі 9358 грн. 77 коп., що виникла за попередні періоди. При цьому, судом враховується, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23.05.2013 року (а.с.63), стягнуто з [PERSON] на користь ЛКП «Дім» заборгованість за надані послуги теплопостачання (централізованого опалення) за період з 01.09.2009 року по 31.08.2012 року в сумі 6111,11 грн., які були згодом стягнуті з відповідача та зараховані в якості оплати послуг в квітні 2014 року. Проте, сума заборгованості, що стягнута судом до початку спливу спірного періоду не відповідає тій сумі заборгованості, яка виставлена до оплати позивачем відповідачу станом на 01.09.2012 року, включає в себе розмір заборгованості, що виник поза межами заявлених позовних вимог, а відтак, суд приходить до переконливого висновку, що розмір заборгованості відповідача за період з 01.09.2012 року по 31.08.2015 року, з урахуванням здійснених нею часткових проплат за цей період становить 3133 грн. 11 коп. А відтак, оскільки виникла вказана заборгованість внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо оплати отриманих житлово-комунальних послуг протягом заявленого періоду, тому в цій частині позовні вимоги слід задоволити частково. Судові витрати слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. Прийшовши до переконання про підставність заявлених позовних вимог ЛКП «Дім» до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, одночасно суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачем, оскільки позивач звернувшись до суду з позовом 11.08.2015 року заявив вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.09.2012 року, що охоплюється загальною позовною давністю, визначеною правилами ст.257 ЦК України. Крім цього, суд відхилив за безпідставністю позовні вимоги про стягнення сум заборгованості за періоди, що не охоплюються позовними вимогами. Також суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову з підстав того, що подана позовна заява оформлена з порушенням вимог ст.ст.119, 120 ЦПК України, так як підписана не уповноваженим представником, оскільки вказані обставини були предметом дослідження в ході судового розгляду, за наслідками чого судом декілька разів виносилися відповідні ухвали суду.

Outcome: approved