Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 220000,0 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до розписки від 05.01.2018 року, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в якості позики грошові кошти у розмірі 220000,0 гривень. Згідно розписки строк повернення позики встановлено до 31.12.2020 року. З часу отримання позики [PERSON] не повернув [PERSON] жодних коштів. До закінчення зазначеного у розписці строку, відповідач вказаної суми позики не повернув і ухиляється від її повернення до цього часу. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] 01.07.2021 року подав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач підтверджує, що взяв у борг 220000,0 гривень у свого знайомого [PERSON] і про це написав йому розписку. Кошти брав з розрахунком, що зможе їх повернути до 31.12.2020 року. Однак, у зв`язку із тим, що в Україні почалась пандемія коронавірусу і бізнесом стало займатись дуже важко, тому він не зміг своєчасно повернути кошти. Він неодноразово розмовляв з [PERSON] та просив його почекати з поверненням коштів, однак останній обіцяв з початку, що почекає, але потім почав наполягати на поверненні грошей. Крім того, зазначив, що не заперечує, що позичав кошти, однак через скрутне матеріальне становище не може повернути такі позивачеві. Позовна заява надійшла до суду 11.05.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Позивач та представник позивача 08.07.2021 року в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Крім цього, подано оригінал розписки для огляду судом. Відповідач та представник відповідача 08.07.2021 року в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, представником відповідача подано заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача та про визнання позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 08.07.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05.01.2018 року [PERSON] написав розписку про те, що він отримав від [PERSON] грошові кошти в якості позики у розмірі 220000,0 гривень та зобов`язався повернути борг в строк до 31.12.2020 року. На підтвердження факту укладення договору позики, відповідач надав позивачу власноручно написану розписку, копія якої долучена до матеріалів справи, оригінал розписки оглянуто судом 08.07.2021 року (а.с.4). На даний час відповідач позики не повернув, чого сторони не оспорюють. З метою примусового стягнення заборгованості за вказаним позовом позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити чи наявні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У справі яка розглядається, надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів, а також дати їх повернення. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Частиною 1 ст.1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки судом не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 220000,0\~гривень суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2200,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Клопотання про компенсацію інших судових витрат, а також доказів про такі витрати позивач не подав. Відповідно суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. У зв`язку із задоволенням позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved