Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач за первісним позовом 07.07.2014 року звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивувала тим, що з 02.09.2011 року по 28.04.2014 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (актовий запис № 2168). В період шлюбу, 21.02.2013 року у сторін по справі народився син - [PERSON] [INFO], в період шлюбу та за спільні кошти сторони по справі придбали автомобіль Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON] Вартість автомобіля на день укладення договору купівлі - продажу складала 17 000 доларів США, що еквівалентно 136000 грн. В липні 2013 року відповідач, зібравши речі, залишив сім'ю та переїхав мешкати в квартиру своєї матері за адресою [ADDRESS]. Автомобіль залишився в його користуванні. Згідно довідки управління ДАІ УМВС України у Вінницькій області № 9/8638 від 04.06.2014 року вказаний автомобіль 16.08.2013 року зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки - рахунку № ААВ 060795. Згідно реєстраційної картки наведеного транспортного засобу, державний номерний знак при перереєстрації було змінено на [NUMBER]. Питання реалізації автомобіля між сторонами по справі не обговорювалось, в порушення ч. 3 ст. 65 СК України, відповідач за первісним позовом письмову згоду на відчуження автомобіля від позивача за первісним позовом не отримав. Враховуючи наведене, позивач за первісним позовом просила суд винести рішення, яким поділити спільне майно подружжя, а саме автомобіль Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], шляхом стягнення з [PERSON] грошову компенсацію половини вартості автомобіля сумі 68 000,00 гривень. 20.10.2014 року [PERSON] до суду подано зустрічний позов (з відповідними уточненнями від 04.12.2014 року) до позивача за первісним позовом про розподіл спільно нажитого майна подружжя. Зустрічний позов мотивовано тим, що дійсно, в серпні 2012 року за спільні кошти було придбано автомобіль марки Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який в подальшому було зареєстровано на нього, оскільки саме він безпосередньо займався придбанням вказаного автомобіля. У зустрічному позові визнає, що дійсно наведений автомобіль було придбано за 17 000 доларів США, що на момент укладення договору купівлі продажу за офіційним курсом НБУ становило 136 000 гривень. Із вказаним у первісному позові варіантом розподілу спільно нажитого майна він категорично не згодний. Так, не оспорюючи доводів первісного позову, з приводу того, що наведений автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя та під час перебування у шлюбі, вказує, що грошові кошти на придбання даного транспортного засобу, що є предметом спору, він позичив у знайомого, саме з метою придбання даного автомобіля. Так, 08 серпня 2014 року між позивачем за зустрічним позовом та позикодавцем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого Позикодавець передав [PERSON] у борг кошти в сумі 20 000 доларів США, що станом на момент підписання договору позики за офіційним курсом НБУ становило 159 756 грн. В цей же день [PERSON] надав Позикодавцеві відповідну розписку щодо отримання ним вказаних грошових коштів. Частина зазначених коштів, а саме грошові кошти в сумі 17 000 доларів США, що на момент укладення договору становило 136 000 грн., ним було витрачено безпосередньо на придбання автомобіля Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], решта коштів пішли на реєстрацію - постановлення на облік даного транспортного засобу та на сімейні потреби. Вказує на те, що вказаний правочин він вчинив в інтересах сім'ї, станом на даний час грошові кошти він [PERSON] не повернув, а отже до цього часу в нього, як позичальника є відповідне грошове зобов'язання перед [PERSON], а тому розподілу підлягають також борги подружжя. Станом на час укладення договору позики фактично сім'єю було отримано у борг грошові кошти в сумі 20000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 159 796 грн., тому відповідно просив поділити боргове зобов'язання подружжя, шляхом стягнення з відповідача за зустрічним позовом на його користь 129500 грн., в якості 1/2 частки боргового зобов'язання за договором позики від 08 серпня 2012 року укладеного в інтересах сім'ї між ним та [PERSON] Ухвалою суду від 11.02.2015 року зустрічний позов [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано їх в одне провадження. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов просила задоволити, посилаючись на доводи, що наведені в первісному позові, також зазначила, що просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки грошові кошти, що як зазначає представник відповідача за первісним позовом позичались у [PERSON], в інтересах сім'ї, на купівлю автомобіля не витрачались. Про таке боргове грошове зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] її довірителька дізналась при пред'явленні до неї зустрічного позову. Участі у розгляді справи № 127/20325/14 - ц, у якій винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 259 000 грн., що еквівалентно 20000 доларів США вона не приймала. Вказала, що автомобіль Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] було придбано сторонами по справі за спільні кошти, які були у них наявні, необхідності позичати кошти на придбання автомобіля у них не було, оскільки доходи лише позивача за первісним позовом, яка зареєстрована фізичною особою - підприємцем за 2012 рік складали понад 200 тис. грн., про що нею додано копію податкової декларації платника єдиного податку. Хто такий [PERSON] її довірителька не знає, згоду на укладення договору позики [PERSON] вона не надавала. Варіант поділу майна запропонований [PERSON] є несправедливим, оскільки він після розладу сімейних відносин розпорядився спільним автомобілем, а на даний час ще хоче стягнути з її довірительки половину вартості боргового зобов'язання. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], просив задоволити зустрічний позов, та оскільки його задоволення повністю виключає можливість задоволення первісного, тому в його задоволенні просив відмовити. Вказав, що грошові кошти у [PERSON] отримані [PERSON] з метою купівлі автомобіля, а тому необхідно поділити саме боргові зобов'язання, шляхом стягнення з [PERSON] ([PERSON]) 1/2 частки боргового зобов'язання. Вказав також, що станом на даний час існує рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2014 року у справі № 127/20325/14 - ц, згідно якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] гроші кошти у розмірі 259 000 грн. На запитання суду, чи погашено вказане боргове зобов'язання [PERSON] представник повідомив, що грошові кошти поки що не повернуті. Правовідносини, що склались між сторонами по справі регулюються цивільним і сімейним законодавством України щодо правового режиму майна спільної сумісної власності подружжя та принципів його поділу. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2014 року, яке набуло законної сили 13.05.2014 року шлюб, зареєстрований 02 вересня 2011 року, між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 5,6). За час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] 21 лютого 2013 року народився син [PERSON], який після припинення шлюбних відносин та відповідно розірвання шлюбу перебуває на утриманні матері (а.с. 7). Судом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що [INFO], під час перебування у шлюбі, за спільні кошти сторони по справі придбали автомобіль Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який було зареєстровано на відповідача за первісним позовом - [PERSON] Вартість автомобіля на день укладення договору купівлі - продажу складала 17 000 доларів США, що на той час було еквівалентно 136000 грн. (а.с. 8 - 10). Враховуючи наведене на вказаний автомобіль поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано його сторонами під час перебування у шлюбі. Відповідно до відповіді Управління ДАІ УМВС України у Вінницькій області № 9/8638 від 04.06.2014 року, що надано на адвокатський запит представника позивача за первісним позовом [PERSON]: [INFO] за [PERSON] зареєстровано спірний автомобіль, а 16.08.2013 року вказаний автомобіль [PERSON] знято з обліку для реалізації та реалізовано цього ж дня [PERSON], вказані обставини також не заперечуються сторонами по справі. (а.с.10). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06 грудня 2014 року [PERSON] (позивач за первісним позовом) зареєструвала шлюб з [PERSON], та після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на «[PERSON]» (а.с. 85). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1,2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Так, суд враховує те, що сторонами по справі не заперечується той факт, що [INFO], під час перебування у шлюбі, за спільні кошти було придбано автомобіль Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який було зареєстровано на відповідача за первісним позовом - [PERSON] Договірна вартість автомобіля на день укладення договору купівлі - продажу складала 17 000 доларів США, що на той час еквівалентно 136000 грн. Після розладу сімейних відносин 16.08.2013 року [PERSON] розпорядився вказаним автомобілем на власний розсуд, а саме реалізував його [PERSON] проти волі (та без згоди) іншого з подружжя, не в інтересах сім'ї і не на її потреби, а тому з нього підлягає стягненню половина вартості автомобіля в розмірі 68 000 грн., оскільки повна ціна при його купівлі була визначена сторонами договору на рівні 136 000 грн. Як на підставу задоволення зустрічного позову про поділ боргових зобов'язань подружжя та стягнення з [PERSON] 1/2 частки грошового зобов'язання, представник [PERSON] - [PERSON] посилається на Договір позики від 08 серпня 2012 року відповідно до якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти на придбання спірного автомобіля у розмірі 20000 доларів США (а.с. 37, 38), посилається також на рішення Вінницького міського суду від 28.10.2014 року, відповідно до якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 20 000 доларів США, що еквівалентно 259 000 грн.,(а.с. 61). Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Однак наведені вище договір позики та рішення суду будь - яким чином не доводять факту витрачання позичених [PERSON] у [PERSON] коштів на придбання спірного автомобіля, а вказують на існування грошового боргового зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] Повідомлені представником позивача за зустрічним позовом обставини та докази не є належними, оскільки жодним чином не підтверджують факту витрачання даних коштів в інтересах сім'ї. Окрім наведеного суд звертає увагу на те, що рішенням суду від 28.10.2014 року у справі № 127/20325/14 - ц, жодним чином не встановлено обставин, чи відповідного факту витрачання [PERSON] отриманих ним у [PERSON] грошових коштів саме на придбання спірного автомобіля. (а.с. 61). Також, суд приймає до уваги й те, що [PERSON] не була стороною по справі під час розгляду спору щодо стягнення боргу за договором позики і суд керувався тим, що відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON] Відповідно до правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 20.02.2013 року у справі № 6-163 цс 12, обов'язковим під час розгляду справ у подібних правовідносинах є встановлення факту того, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, такі факти мають бути підтверджені відповідними належними та допустимими доказами. За результатами розгляду вказаної справи Верховний Суд України вказав, що відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, також встановлено, що у справі, яка переглядалася, поза увагою судів попередніх інстанцій залишився той факт, що отримані особою, що брала участь у справі, грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї - не підтверджені відповідними доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав, встановлених ЦПК України, вказував на те, що згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, або не містять інформацію про нього. Незважаючи на це стороною позивача за зустрічним позовом суду так і не представлено належних та допустимих доказів витрачання отриманих [PERSON] у [PERSON] грошових коштів в інтересах сім'ї, в тому числі і на купівлю спірного автомобіля. Докази на які посилається представник позивача за зустрічним позовом хоча і стосуються предмету доказування, однак не доводять обставини, на які, як на підставу для задоволення зустрічного позову посилається представник позивача за зустрічним позовом. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову суд також зважає на підтверджену в судовому засіданні належними доказами позицію представника позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] з приводу того, що станом на час купівлі спірного автомобіля у подружжя не було необхідності позичати грошові кошти, оскільки відповідно до податкової декларації платника Єдиного податку - фізичної особи - підприємця [PERSON] в 2012 році сума тільки її доходу, за звітний (податковий) період становив 201029, 94 грн., не враховуючи доходу відповідача за первісним позовом - [PERSON], який також є приватним підприємцем. (а.с. 80 - 82). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Тому, враховуючи вище зазначене, принципи розумності і справедливості, а також диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію половини вартості автомобіля Toyota Corolla, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER], в розмірі 68 000 грн., оскільки такі вимоги є обґрунтованими. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, враховуючи положення вказаної статті Закону з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 680 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved