Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 9 000 грн. завданої злочином, мотивуючи тим, що вироком Івано-Франківського міського суду від 05.05.2014 року відповідачку визнано винною у таємному викраденні майна позивача, а саме: золотої обручки, персня з діамантами, грошових коштів, мобільного телефону, чим спричинено шкоду позивачу у розмірі 12 000 грн. В день постановлення вироку відповідачка частково відшкодувала спричинену позивачу шкоду в розмірі 3000 грн. та взяла на себе зобов'язання відшкодувати ще 9000 грн., однак свої зобов'язання не виконала до цього часу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'являлась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2014 року (а.с.3-4), який набрав законної сили, [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 та 2 ст. 185 КК України. Як встановлено вироком суду, 16 грудня 2013 року [PERSON] вчинила крадіжку чим спричинила позивачу матеріальну шкоду на загальну суму 2820 грн. 11 коп. (а.с.3-4). Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1993 року, з наступними змінами, «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Неправомірність дій відповідачки та її вина підтверджується вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2014 року, який набрав законної сили. Однак, вироком суду визначено розмір матеріального збитку який завдано позивачу - 2820 грн. 11 коп. Позивач в судовому засіданні вказав, що відповідачка відшкодувала йому 3000 грн. матеріальних збитків. Належних та допустимих доказів того, що позивачу завдано збитків в розмірі 9000 грн. позивач суду не надав. Копія розписки від 05.052014 року не може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує розмір збитків завданих злочином, який вчинила відповідачка. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Суд сприяє сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть отримати самостійно, однак, не наділений повноваженнями збирати докази самостійно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування відповідачкою шкоди в розмірі 9000 грн. на користь позивача є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1993 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст. 1166 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 61 ч. 4 ЦПК України,

Outcome: dismissed