Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, в якому просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Свої вимоги мотивує тим, що 11.06.2016 вона уклала шлюб з [PERSON] , зареєструвавши його у Козятинському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, по актовому запису № 57. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає в даний час разом з нею. Життя з відповідачем не склалося, вони припинили спільне проживання. Питання про розірвання шлюбу між ними ще не вирішено. Їх з відповідачем син [PERSON] проживає з нею, всі витрати по його утриманню несе вона, матеріальної допомоги на утримання відповідач не надає, хоча має змогу таку допомогу надавати, оскільки працює поїзним електриком Вагонної дільниці ст.. Київ - пасажирський, де щомісячно отримує заробітну плату вищу середньої, має добрий стан здоров`я, іншої родини, дітей непрацездатних батьків не має, стягнення на користь третіх осіб за виконавчими документами відсутні, має можливість надавати матеріальну допомогу як на утримання дитини, так і на її утримання, однак її не надає. Вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, яка не досягла трирічного віку, перебуває на обліку в управлінні соціальної політики Козятинської міської ради, звідки отримує невелику допомогу, на яку вони з сином і проживають, однак цих коштів на проживання, харчування та утримання сина не вистачає. Відповідач являється батьком дитини, зобов`язаний надавати дружині матеріальну допомогу, але її не надає, чим порушує її права, передбачені ст. 84 СК України, відповідно до якої дружина, з якою проживає дитини, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання його сина [PERSON] , з ним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскільки вирішення первісного позову можливо лише після визначення постійного місця проживання їхнього сина, враховуючи той факт, що між ними існує спір про постійне місце проживання сина [PERSON] , позов [PERSON] він не визнає, оскільки не згоден, щоб їх спільний син має проживати саме з нею. Від утримання свого сина він не відмовляється, навіть навпаки, він готовий, може забезпечувати його усім необхідним для матеріального та морального добробуту. В нього є житло , він має постійний достатній дохід в розмірі 10 000 грн. щомісяця, оскільки вже довгий час офіційно працює. Дуже часто приходить до сина і, забираючи його до себе, він баче, що [PERSON] не піклується про нього та залишає дитину на свою матір, що є неприпустимим. Більше того [PERSON] не має постійної роботи, ні власного житла, на противагу йому, який має усе необхідне для гармонійного розвитку дитини. Тим більше, визначаючи постійне місце проживання дитини з ним, не позбавляє матір дитини права на побачення з дитиною, приймати участь у його вихованні, а він особисто ніколи не намагався і не намагається чинити перешкоди бачитись з сином. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Пилипчук В.О. судовому засіданні позовні вимоги перівісного позову підтримали в повному обсязі, просять первісний позов задовольнити, підтримали відзив, який представник Пилипчук В.О. подав на зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини з батьком, в якому просять відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки [PERSON] належним чином ставиться до своїх батьківських обов`язків, опікується та виховує сина, створила всі необхідні умови для його проживання, дбає про його гармонійний розвиток та здоров`я, забезпечує його належне харчування та утримання. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, однак до суду подав заяву, в якій просить справу розглядати в його відсутності. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вони з [PERSON] перебувають в дружніх стосунках, вона знає її більше десяти років, в [PERSON] є син, якому вона приділяє багато уваги та належним чином виконує свої батьківстькі обов`язки, спиртних напоїв не вживає. Заслухавши сторони по справі, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволення в повному обсязі, а в зустрічному розові слід відмовити. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст..264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Відповідно до ст.129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.06.2016 сторони уклали шлюб, зареєструвавши його у Козятинському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, по актовому запису № 57, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 5). Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 01.11.2018 шлюб між сторонами розірвано (а.с.181). Від спільного проживання у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 7), які проживаюьть разом з позивачкою та знаходяться на у її утриманні та вихованні, що підтверджується довідкою № 199 від 17.07.2018, виданою кваральним комітетом № 5 (а.с. 6). В даний час [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною (сином [PERSON] , [INFO] ) до досягнення нею трьох років та перебуває на обліку в управлінні соціальної політики Козятинської міської ради Вінницької області (а.с. 8). Статтею 48 Конституції України гарантовано право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягненням дитиною трьох років Відповідно до ч.4 ст.84 СК України, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 6 ст. 84 СК України, право на утримання вагітна дружина а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Оскільки відповідач працездатний, не інвалід, не пенсіонер, стан здоров`я нормальний, має постійне місце роботи, стабільний заробіток, інших утриманців не має, він в змозі і зобов`язаний утримувати дружину. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою, не інвалід, не пенсіонер, стан здоров`я нормальний, має постійне місце роботи, стабільний заробіток, інших утриманців не має, тому спроможній платити аліменти на утримання дружини, яка проживає їхнім спільним сином, і враховуючи відсутність в неї самостійного доходу, чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті. З вказаних міркувань, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи від дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьохрічного віку. Таким чином, первісний позов підлягає задоволенню. Що стосується вимог зустрічного позову, то судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] і знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідно до рішення виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області № 492 від 27.12.2018 визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] (а.с. 87-90). Суд дійшов до переконання про те, що проживання сина разом з матір`ю [PERSON] відповідає інтересам дитини. Вона має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням та оздоровленням дитини, її соціальним та моральним розвитком. Батькові дитини [PERSON] не створюються перешкоди для спілкування із сином, та участі у його вихованні. Матір дитини прагне до того, щоб дитина у зв`язку із розлученням батьків в достатній мірі спілкувалась з батьком. Батьки однаково люблять і переживають за стан здоров`я і гармонійний розвиток сина. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень принципу статті 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю. Враховуючи правовий висновок ВСУ у справі № 6-2445цс16, для розлучення дітей зі своєю матір`ю, суд має прийняти до уваги такі фактори: - зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, - самостійний дохід; - аморальна поведінка, що може зашкодити розвиткові дитини. - психічний стан; Відповідно до ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями ч. 1 ст. 160 і ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що місцем проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України, судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, як сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved