Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

позивач ЖБК №199 звернувся до суді із позовом, в якому просить виселити відповідачів [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їм іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у спірній квартирі, яка є службовою, проживають відповідачі без будь-яких законних підстав, а відтак таких слід вважати такими, що самоправно зайняли вказане вище жиле приміщення, і їх слід виселити на підставі ст.116 ЖК України. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали, просять задоволити та дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідачі в судовому засіданні позов заперечили, натомість надати суду письмових доказів в підтвердження право користування квартирою не змогли. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив та просить в такому відмовити, покликаючись на правомірність користування відповідачами службовою квартирою [ADDRESS] та заявляє про пропуск строку позовної давності при зверненні до суду з даними вимогами. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника на підставі наявних у ній матеріалів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та показання свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи і з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З матеріалів справи вбачається та особами, які беруть участь у справі, не заперечується, що будинок [ADDRESS] належить позивачу ЖБК №199, а в квартирі [ADDRESS] даного будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON], що зокрема стверджується актом позивача про обстеження житлового приміщення від 16.12.2011 р. та актом третьої особи від 25.12.2011 р. У суді свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], члени ЖБК №199, які брали участь у складенні акта від 16.12.2011 р., підтвердили факт проживання відповідачів у згаданій квартирі. У ч.1 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 20.06.2013 р. (справа №1319/12092/2012, пр.№2/464/203/13), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львіської області від 29.10.2013 р., яке в силу ст.223 ЦПК України набрало законної сили, по справі за позовом [PERSON] до ЖБК №199, виконавчого комітету Львівської міської ради, СГІРФО Сихівського РВ ЛМК ГУМВС України у Львівській області, за участі третіх осіб: [PERSON], [PERSON], про виведення квартири з категорії службового приміщення встановлено наступне. У квартирі [ADDRESS], що включена до числа службових, проживають без укладення договору найму [PERSON] та члени її сім*ї, ряд з яких - періодично. [PERSON] у трудових відносинах з ЖБК №199 ніколи не перебувала, службове жиле приміщення - спірна квартира рішенням адміністрації ЖБК їй не надавалась, ордер не видавався, договір найму не укладений. Твердження [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] про існування договору між ЖЕК-113 (ЛКП «Під Зуброю») та ЖБК №199 щодо вищезазначеної квартири є голослівними та непідтверджені жодними доказами. Вказані обставини відповідно до матеріалів справи також підтверджуються відносно відповідача [PERSON], що в суді і не заперечили учасники процесу. Відповідно до ч.2 ст.121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Згідно зі ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Таким чином, відповідачі в спірну квартиру поселилися самовільно без відповідного рішення і спеціального ордеру, а сам факт проживання не створює будь-яких правових наслідків. При цьому наявні в матеріалах справи листи ЛКП «Під Зуброю» №592 від 26.12.2011 р., ЛМКП «Львівводоканал» №14-16-в від 04.01.2012 р., ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» №35-12400 від 28.12.2011 р. свідчать, що відповідачі за спірною адресою не оплачують за житлово-комунальні послуги, а відтак фактично не виконують покладені на них обов'язки, передбачені договором найму житлового приміщення, відповідно до вимог ст.ст.66, 67, 68 ЖК України. При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до відомостей адресно-довідкового відділу УГІРФО ГУМВС України у Львівській області станом на 25.09.2012 р. та паспортних даних, зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] - [ADDRESS], а відповідача [PERSON] - [ADDRESS]. Доводи відповідачів та їх представника щодо заперечення позовних вимог всупереч ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведені та наданнням доказів щодо предмета спору відповідно до ст.ст.57-59 ЦПК України не підтверджені. За умовами ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. У ч.3 ст.116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За наведених обставин, позовні вимоги є підставними та обгрунтованими, а відтак підлягають задоволенню і слід виселити відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. Розглядаючи питання застосування позовної давності при звернені до суду із вимогою про виселення, заявленої представником відповідача у поданій суду заяві у порядку ст.267 ЦК України, суд враховує наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). У ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Так, акт обстеження житлового приміщення, складений комісією позивача 16.12.2011 р., акта третьої особи від 26.12.2011 р., загальні збори членів ЖБК №199 проводилися 05.06.2012 р., що стверджується протоколом [ADDRESS], а з вимогою про захист права позивач звернувся 2012 р., тобто в межах строків вставлених законом для звернення з позовом до суду. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 53,65 грн. судового збору з кожного (всього 107,30 грн.), сплачених позивачем при подачі позову до суду та документально підтверджених. На підставі ст.256, 261, 267 ЦК України, ст.ст.109, 116, 121, 122 ЖК України та

Outcome: approved