Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», відділення №76 публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу «Пенсійний» №300131/817117/370-14 від 10.07.2014 року в розмірі 318 доларів США 08 центів, стягнення відсотків за кожен день прострочення виплати вкладу за період з 25.01.2015 року до винесення рішення по справі, стягнення 5000 грн. моральної шкоди. 16 лютого 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» або його правонаступника або розпорядника майном 6,54 долари США нараховані відсотки за кожний день прострочення вкладу, 1,62 долари США три відсотки річних, 10 000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 10 липня 2014 року був укладений договір банківського вкладу «Пенсійний» № 300131/817117/370-14. За умовами договору позивач передав, а банк прийняв на зберігання грошові кошти в розмірі 300 доларів США, з обовязком виплати процентів за користування вкладом терміном до 15 липня 2015 року,. Однак в порушення договірних зобов'язань відповідач публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» не повернув вкладені кошти та не виплатив проценти в термін які визначені договором. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що по вказаному договору отримав вклад та компенсацію в розмірі 6941 грн. 33 коп., що еквівалентно 318,08 доларів США. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 10 лютого 2016 відповідач надіслав до суду заперечення проти позову за змістом якого вказує на те, що постановою правління Національного Банку України від 17 вересня 2015 року №162 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним. Постановою правління Національного Банку України від 17 грудня 2015 року №898 відповідно до ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківську ліцензію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Також зазначають, що 10 листопада 2015 року позивачеві була здійснена виплата коштів згідно реєстру №1 від 09.11.2015 року (Ат «Ощадбанк») у розмірі 318,08 доларів США. Заслухавши пояснення позивача, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договорами банківського строкового вкладу (депозиту). 10 липня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № 300131/817117/370-14 на строк до 15.07.2015 року, розмір вкладу 300 доларів США. На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок в банку кошти в розмірі 300 доларів США (а.с.7). Відповідно до п. 2 договору за час користування коштами вкладу банк нараховує і сплачує вкладнику проценти за ставкою 12,10% річних. Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 15 липня 2015 року позивач звернувся до Банку із заявою про повернення вкладу у розмірі 300 доларів США (а.с.8). Однак вклад йому не було повернуто. Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року №612 відповідно до статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» визнано неплатоспроможним. Постановою правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року №898 відповідно до ст.. 77 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. Відповідно до постанови виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації банку. Правові засади та порядок ліквідації банку визначені ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначений закон є спеціальним відносно даних правовідносин та встановлює окремий порядок задоволення вимог кредиторів банку. Згідно з положеннями ч.5 ст.45 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківських ліцензій, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Частиною 2 ст.49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 даного закону Фонд визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно правовими актами Фонду. У відповідності до ч.6 ст.49 вказаного закону Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів. Задоволення вимог кредиторів здійснюється у черговості, встановленій положеннями ст. 52 вище зазначеного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини. Таким чином правові відносини між позивачем та відповідачем регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з п. 16 ст. 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Відповідно до ст. 36 вказаного Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), а також зобовязань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобовязань банку. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Відповідно до ст. 26 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Позивач звернувся до Фонду із заявою про повернення вкладу та 10 листопада 2015 року йому було повернуто вклад в розмірі 318 доларів США, що позивач не заперечує. Отже, на час розгляду справи Фонд виплатив позивачу через банк-агент вклад за договором банківського вкладу «Пенсійний» №300131/817117/370-14 від 10.07.2014 року, а у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» немає підстав для нарахування штрафних санкцій. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. Між сторонами виникли зобовязальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Укладений між сторонами договір банківського вкладу у разі порушення зобовязань не передбачає відшкодування моральної шкоди. На ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як обґрунтування відшкодування моральної шкоди, позивач не посилався, то суд прийшов до переконання, що позивачем суду не доведено факту спричинення відповідачем моральних страждань чи завдання йому втрат немайнового характеру, а тому враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а тому вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими. Крім того, Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed