Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 30 вересня 2018 року у розмірі 11330,0 доларів США, що складається із тіла кредиту у розмірі 11000,0 доларів США та 3% річних у розмірі 330,0 доларів США. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 вересня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики. За вказаним договором, відповідач отримав від позивача готівкові гроші у розмірі 11000,0 доларів США. Факт укладення договору підтверджується розпискою. Станом на момент звернення до суду, відповідач заборгованості за договором позики не повернув. Від виконання свого обов`язку ухиляється. За період невиконання договірного зобов`язання утворилась заборгованість із 3% річних, що становить 330,0 доларів США. На підставі наведеного, просить позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 11330,0 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду у розмірі 2775,85 гривень. Справа поступила до суду 09.01.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.01.2020 року, позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві термін для виконання вимог, зазначених у мотивувальній частині ухвали суду. Ухвалою Личаківського\~районного суду\~м.Львова\~від 11.01.2020\~року, заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2020 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених вище. Зазначили, що позивач являється важко хворим та потребує коштів на лікування, водночас відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Скерував на адресу суду заяву про те, що він визнає наявність заборгованості перед позивачем. Зазначає, що гроші вкладав разом з позивачем у спільний бізнес. Стверджує, що має намір повернути позичені кошти після продажу наявних у нього активів. Водночас, у протилежному випадку зможе повертати кошти частинами, шляхом стягнення коштів із його пенсії. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи (а.с.5), згідно розписки про отримання грошових коштів від 30 вересня 2018 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 23 вересня 2020 року з участю позивача та його представника, що підтверджується протоколом судового засідання, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 11000,0 доларів США для розвитку бізнесу та зобов`язався повернути отримані кошти до кінця вересня 2019 року. Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 18 вересня 2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, який у відповідності до положень ст.263 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Судом встановлено, що відповідачем зобов`язань за договором позики не виконано, строк виконання завершився 30.09.2019 року, а тому із довготривалим його не виконанням, у позивача виникло право щодо нарахування 3% річних. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, сума грошового зобов`язання на яку слід нараховувати 3% річних становить 11000,0 доларів США, тобто сума грошового зобов`язання, яка виникла на підставі розписки про отримання грошових коштів, та стягненню підлягають 330,0 доларів США в якості 3% річних. Судом при ухваленні рішення враховується те, що відповідач [PERSON] визнав позов, жодних заперечень щодо поданого позивачем розрахунку не надав, відтак, суд розцінює вказану обставину як фактичне визнання останнім заявлених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідач [PERSON] , отримавши у борг грошові кошти, не виконав свої зобов`язання у строки визначені договором, а тому позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 11000,0 доларів США, три відсотки річних у розмірі 330,0 доларів США, а всього - 11330,0 доларів США. При цьому, суд враховує, що предметом договору були кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США. Правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, у разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 2775,85 гривень судового збору.

Outcome: approved