Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач в особі ТОВ «РАДА 2» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Посилаючи на те, що відповідач є власником/мешканцем квартири [ADDRESS], отримує щоденно житлово-комунальні послуги, при цьому не виконує зобов'язання по їх оплаті, чим спричинив позивачу, який є організацією, що обслуговує даний будинок в частині надання вказаних послуг, матеріальні збитки у вигляді недоотримання у повному обсязі плати, яка станом за період з березня 2016 року по квітень 2018 року, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 16.05.2018, становить 11952,98 грн. Окрім того, ним ставиться вимога про стягнення 1617,73 грн. - індексу інфляції та 368,94 грн. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, а всього - 13939,65 грн. В судовому засіданні представник позивача Гіневська-Гайдай М.О., позовні вимоги підтримала в редакції від 16.05.2018 року (а.с.92 том 1) з тих же підстав та просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов'язань. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що позивач не має законних підстав для звернення із вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, оскільки не являється балансоутримувачем чи виконавцем послуги утримання житлового будинку та прибудинкової території, договірних зобов'язань між ТОВ «РАДА 2» та [PERSON] не виникало, крім того, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано не було. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення представників сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14). З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «РАДА 2» є експлуатуючою організацією, яка надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, й відповідно до акту приймання в експлуатацію вказаного будинку, воно зобов'язано утримувати у належному стані внутрішньо будинкові мережі, відповідно будинок уцілому. Факт надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачу підтверджується наявними у матеріалах справи: актами надання послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії, актами прийняття-передавання товарної продукції, актами надання послуг вивозу твердих побутових відходів, актами здачі-прийняття робіт. Положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов'язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власник та наймач квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором. За період проживання відповідача у вказаній квартирі позивачем, як обслуговуючою організацією, в указаний період щоденно надавались послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату вказаних комунальних послуг із зазначенням суми, однак платежі здійснювалися не регулярно, що призвело до утворення заборгованості. Так, відповідно до розрахунку, складеного за період з березня 2016 по квітень 2018, сума основного боргу відповідача складає 11952,98 грн. (а.с. 93 том 1). Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Окрім того, позивачем ставиться вимога про стягнення 1617,73 грн. - індексу інфляції та 368,94 грн. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості за період з березня 2016 по квітень 2018, а всього - 13939,65 грн. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Під час розгляду справи також встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2019, у справі №753/21171/17, з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «РАДА 2» було стягнуто 14 171 грн. 45 коп. - заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості за період з 01 липня 2013 року по 31 березня 2016 року. Дане рішення суду набрало законної сили 22.02.2019. Щодо заперечень представника відповідача проти позову, суд вважає, що останні не заслуговують на увагу, оскільки докази на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Посилання відповідача на відсутність між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, як на підставу відмови у задоволенні позову, є безпідставним з огляду на наступне. Так, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, і відмова споживача від укладення договору у такому разі суперечить вимогам ч.3 ст. ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Разом із тим за змістом наведених норм закону споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користується ними, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, що й відповідає спірним правовідносинам. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі 6-110цс12. Таким чином, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, оскільки відповідачем не було надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих йому житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Разом з тим, суд не погоджується із вказаним у розрахунку заборгованості періодом нарахувань, так як він починається з березня 2016, а рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2019 з відповідача [PERSON] було стягнуто суму заборгованості за період, який включає 01 липня 2013 року по 31 березня 2016 року. З метою недопущення подвійного стягнення з відповідача заборгованості за березень місяць 2016 року, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 1.04.2016 року по 30.04.2018 року включно, що становить 11 493 грн. 25 коп.- основного боргу, 1 494 грн. 13 коп.- індексу інфляції , а також 340 грн. 37 коп. 3%-річних. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 600 грн. 00 коп. (а.с.4-5 том 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та,

Outcome: partial