Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: -визнати, що [PERSON] порушила вимоги ст. 68 Конституції України; -визнати, що відомості, які містяться у листі за підписом [PERSON], адресованого до Київського національного лінгвістичного університету не відповідають дійсності (є брехливим), а саме: -«…[PERSON] був директором нашого Інституту з липня 2013 року до кінця 2015 року, поки на нього не почали масово скаржитись аспіранти та науковці, споживачі послуг інституту. Як виявилося, [PERSON] виступав посередником та перепродував послуги інституту аспірантам та науковцям. Виявивши такі махінації з боку [PERSON], ми почали власне розслідування і виявили цілу низку подібних порушень. Наш інститут співпрацював з іноземними партнерами, і після виявлення шахрайства з боку [PERSON] його було виключено з усіх проектів та колектив виявив йому недовіру і поросив добровільно скласти повноваження директора та піти з посади, після чого [PERSON] зник, переховується, на зустрічі не приходить, на телефонні дзвінки не відповідає.»; -«Але він не припинив свої шахрайські вчинки, а почав виступати ніби то від нашого імені, робити е-мейл розсилки та приймати далі грошові кошти за послуги, до яких не має відношення з початку 2016»; -«Після цього європейські партнери припинили з нашим інститутом усі ділові відносини, поставили вимогу відкрити нову юридичну особу (інститут), а цей старий ліквідувати, щоб не мати відношення до [PERSON] та його негідних вчинків, чим ми зараз і займаємося. Така людина як [PERSON] паплюжить звання вченого своїми діями і тому не може займати керівні відповідальні посади…»; -«Під час розслідування виявилося, що [PERSON] працював у Київському національному університеті технологій та дизайну і за півтора місяці зібрав велику суму грошових коштів зі студентів ніби то на користь кафедри. Коли це було виявлено, [PERSON] було негайно звільнено з посади завідуючого кафедрою фінансів КНУТД…»; -«… Та нам стало відомо, що історія з шахрайськими діями повторилася і у стінах вашого університету»; -«Зараз відбувається процес примусового звільнення [PERSON] з посади директора НДІЕР та ліквідації інституту». -визнати, що незаконні дії [PERSON] були спрямовані на приниження честі, достоїнства та ділової репутації [PERSON]; -зобов'язати [PERSON] спростувати розповсюджену недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу Київського національного лінгвістичного університету рекомендованого з власноручним підписом листа; -зобов'язати [PERSON] публічно (в присутності ректора та працівників Київського національного лінгвістичного університету) вибачитися перед [PERSON]; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 90 000 грн. моральної (немайнової) шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем на адресу ректора Київського національного лінгвістичного університету [PERSON] направлено листа, в якому вказано інформацію, яку позивач вважає недостовірною, та за спростуванням якої останній звернувся до суду, а саме: «…[PERSON] був директором нашого Інституту з липня 2013 року до кінця 2015 року, поки на нього не почали масово скаржитись аспіранти та науковці, споживачі послуг інституту. Як виявилося, [PERSON] виступав посередником та перепродував послуги інституту аспірантам та науковцям. Виявивши такі махінації з боку [PERSON], ми почали власне розслідування і виявили цілу низку подібних порушень. Наш інститут співпрацював з іноземними партнерами, і після виявлення шахрайства з боку [PERSON] його було виключено з усіх проектів та колектив виявив йому недовіру і поросив добровільно скласти повноваження директора та піти з посади, після чого [PERSON] зник, переховується, на зустрічі не приходить, на телефонні дзвінки не відповідає.»; «Але він не припинив свої шахрайські вчинки, а почав виступати ніби то від нашого імені, робити е-мейл розсилки та приймати далі грошові кошти за послуги, до яких не має відношення з початку 2016»; «Після цього європейські партнери припинили з нашим інститутом усі ділові відносини, поставили вимогу відкрити нову юридичну особу (інститут), а цей старий ліквідувати, щоб не мати відношення до [PERSON] та його негідних вчинків, чим ми зараз і займаємося. Така людина як [PERSON] паплюжить звання вченого своїми діями і тому не може займати керівні відповідальні посади…»; «Під час розслідування виявилося, що [PERSON] працював у Київському національному університеті технологій та дизайну і за півтора місяці зібрав велику суму грошових коштів зі студентів ніби то на користь кафедри. Коли це було виявлено, [PERSON] було негайно звільнено з посади завідуючого кафедрою фінансів КНУТД…»; «… Та нам стало відомо, що історія з шахрайськими діями повторилася і у стінах вашого університету»; «Зараз відбувається процес примусового звільнення [PERSON] з посади директора НДІЕР та ліквідації інституту». Зазначену поширену інформацію позивач вважає недостовірною, неправдивою, такою, що шкодить діловій репутації позивача, завдає йому моральної шкоди та душевних страждань, а тому така інформація, на думку позивача, підлягає визнанню недостовірною та спростуванню, шляхом направлення [PERSON] листа із спростуванням та публічного вибачення. В порядку ст. 31 ЦПК України відповідач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди, в подальшому збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила про те, що [PERSON] своїми діями, які виразились у направленні численних звернень відносно [PERSON] до державних установ та правоохоронних органів, а також навчальних закладів за місцем роботи [PERSON], створює негативні наслідки для останньої, які пов'язанні з необхідністю надавати чисельні пояснення, приймати участь у процесуальних заходах, змінюючи привичний спосіб життя, робочий графік та понесення додаткових витрат. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримав вимоги первісного позову у повному обсязі, зазначивши, що внаслідок розповсюдження [PERSON] недостовірної інформації відносно нього, йому завдано моральної шкоди, яка виразилась в погіршенні стану здоров'я, внаслідок чого останній змушений був проходити санаторне лікування з метою відновлення стану здоров'я. Проти задоволення вимог за зустрічним позовом, категорично заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісних позовних вимог, зазначила, що лист, який є предметом судового розгляду, за підписом відповідача як посадової особи - засновника, заступника директора, члена правління та голови контрольної комісії Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку», містить виключно оціночні судження колективу громадської організації та не містить інформації, достовірність якої може бути перевірена та спростована в ході розгляду справи. Зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 01.04.2016 року на ім'я Ректора Київського національного лінгвістичного університету [PERSON] надійшов лист за підписом засновника, заступника директора, члена правління та голови контрольної комісії Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку» [PERSON], складений від імені колективу вказаної громадської організації, що вбачається зі змісту вказаного листа, в якому зазначено наступне: - «…[PERSON] був директором нашого Інституту з липня 2013 року до кінця 2015 року, поки на нього не почали масово скаржитись аспіранти та науковці, споживачі послуг інституту. Як виявилося, [PERSON] виступав посередником та перепродував послуги інституту аспірантам та науковцям. Виявивши такі махінації з боку [PERSON], ми почали власне розслідування і виявили цілу низку подібних порушень. Наш інститут співпрацював з іноземними партнерами, і після виявлення шахрайства з боку [PERSON] його було виключено з усіх проектів та колектив виявив йому недовіру і поросив добровільно скласти повноваження директора та піти з посади, після чого [PERSON] зник, переховується, на зустрічі не приходить, на телефонні дзвінки не відповідає.»; - «Але він не припинив свої шахрайські вчинки, а почав виступати ніби то від нашого імені, робити е-мейл розсилки та приймати далі грошові кошти за послуги, до яких не має відношення з початку 2016»; - «Після цього європейські партнери припинили з нашим інститутом усі ділові відносини, поставили вимогу відкрити нову юридичну особу (інститут), а цей старий ліквідувати, щоб не мати відношення до [PERSON] та його негідних вчинків, чим ми зараз і займаємося. Така людина як [PERSON] паплюжить звання вченого своїми діями і тому не може займати керівні відповідальні посади…»; - «Під час розслідування виявилося, що [PERSON] працював у Київському національному університеті технологій та дизайну і за півтора місяці зібрав велику суму грошових коштів зі студентів ніби то на користь кафедри. Коли це було виявлено, [PERSON] було негайно звільнено з посади завідуючого кафедрою фінансів КНУТД…»; - «… Та нам стало відомо, що історія з шахрайськими діями повторилася і у стінах вашого університету»; - «Зараз відбувається процес примусового звільнення [PERSON] з посади директора НДІЕР та ліквідації інституту». Позивач [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, вказує на те, що зазначені вислови відповідача є категоричними та такими, що можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Поширення вказаної інформації у зазначеному вище листі відповідачем не заперечується, однак, вважаючи вказані вислови оціночними судженнями, остання зазначила про відсутність складу юридичного правопорушення в її діях. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у Постанові від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У п. 15 вказаної Постанови також роз'яснено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації? поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку? викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам? повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За змістом положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі інформації, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Аналізуючи висловлені у листі на ім'я Ректора Київського національного лінгвістичного університету [PERSON] за підписом засновника, заступника директора, члена правління та голови контрольної комісії Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку» [PERSON], складеному від імені колективу вказаної громадської організації, тези, суд зазначає, що яким би негативним забарвленням по відношенню до позивача не виглядала викладена у листі інформація, однак, із загального контексту звернення слідує, що у спірних тезах має місце лише критика дій та характеристика особи позивача як викладача та директора Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку». Тобто спірні вислови є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду. З урахуванням вище зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність юридичного складу правопорушення у діях відповідача [PERSON], наявність якого може бути підставою для задоволення позову, поняття якого викладено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні положень статті 10 Конвенції. В силу ст.10 Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини від 1950 року, ратифікованою Україною в 1955 році слідує: 1. Кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно кордонів. 2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського поряду, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Принцип указаної норми Європейської Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини покладений в основу ст.34 Конституції України, згідно якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таким чином, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання поширеної у листі на ім'я Ректора Київського національного лінгвістичного університету [PERSON] за підписом засновника, заступника директора, члена правління та голови контрольної комісії Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку» [PERSON], складеному від імені колективу вказаної громадської організації, інформації недостовірною, оскільки спірні тези відповідача є лише оціночним судженням, критикою дій та характеристикою особи позивача як викладача та директора Громадської організації «Науково-дослідний інституту економічного розвитку», які не можна перевірити на предмет їх достовірності, відповідності дійсності і спростувати їх. Що стосується інших позовних вимог, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання спірної інформації недостовірною та зобов'язанні спростування такої інформації. В частині зустрічного позову [PERSON], суд зазначає, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом. Так, під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено суду належними та допустимими доказами наявність незаконних дій або бездіяльності [PERSON], якими б [PERSON] завдано моральних страждань. Звернення [PERSON] до підприємств, установ та організацій не може вважатись саме по собі незаконною дією, оскільки таке звернення фізичної особи є її правом, передбаченим Конституцією України. Відтак, відсутні передбачені законом підстави для задоволення зустрічного позову про стягнення морально шкоди.

Outcome: dismissed