Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору позики від 26.11.2013р. та договору іпотеки від 26.11.2013р. недійсними. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 26 листопада 2013року був укладений договір позики на суму 55\~000,00грн., який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов*язань за договором позики було укладено договір іпотеки, предметом якого стала належна позивачу однокімнатна квартира № 196 в будинку 242-Б по Салтівському шосе в м. Харкові. Згідно ч.4 договору позики позивач нібито отримав від відповідача грошові кошти ще до підписання договору, однак, дані кошти ним не було отримано. Позивач вважає, що дані договори повинні бути визнані судом недійсними, оскільки при їх укладенні були порушені численні вимоги Цивільного кодексу, а саме - свобода волевиявлення учасника правочину, тому як підписуючи дані договори позивач знаходився під фізичним та психологічним натиском з боку відповідача, проте нотаріус не пересвідчилась в цьому при посвідченні договорів. Внаслідок спричинення позивачу психологічного тиску з боку відповідача, він не міг належним чином усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними за власною волею, що є підставою для визнання договорів недійсними. Окрім того, позивач має вади зору, а саме відсутність зору правого ока та перенесену операцію на лівому, однак дані обставини нотаріусом при посвідченні договору не були враховані та не проведені необхідні дії у зв*язку з цим що свідчить про те,що він не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними. Окрім того, грошові кошті йому не передавались відповідачем. На підставі вищенаведеного, позивач просить суд визнати договір позики та договір іпотеки недійсними, оскільки дані договори укладені та підписані без його волевиявлення, під психологічним натиском та ніяких грошових коштів ним отримано не було. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, оскільки при їх укладенні нею були дотримані всі вимоги Цивільного кодексу України, волевиявлення позивача було вільним, він прочитав документи, які підписував особисто, скарг на здоров*я не висловлював. Відповідач та його представник в судове засідання не з*явились, представник відповідача надав заяву з проханням відкласти розгляд справи у зв*язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні, відповідач не з*явився до суду з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надавав. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника та 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.11.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, реєстраційний № 2928, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 55\~000грн., а [PERSON] зобов*язується повернути [PERSON] зазначені кошти не пізніше 26 листопада 2014р. В забезпечення виконання зобов*язань за договором позики 26.11.2013р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, реєстраційний № 2931, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], предметом якого є однокімнатна квартира № 196 в будинку 242-Б по Салтівському шосе в м. Харкові, яка на праві приватної власності належить [PERSON] . Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином вищезазначеною нормою закону визначено,що договір позики є реальним договором. Він не може вважатися укладеним, поки не відбулося передання позикодавцем позичальникові грошей або речей. За правилами\~ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться. Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу - договору позики , суд приходить до висновку, що цей доказ є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, суд звертає увагу на те, що у договорі зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника, тому доводи позивача про не передавання коштів йому за договором в цій частині не є обґрунтованими. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, про що свідчить його укладення відповідно до вимог\~ст. 1046 ЦК України. Враховуючи, що із наданого договору вбачається, що передача грошових коштів була здійснена, протилежного позивач суду не довів, тому позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до положень\~ст.1051 ЦК України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця за даним борговим документом. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 231 ЦК України\~правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. За правилами ст.11 ЦПК України cуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Позивачем на підтвердження факту укладення ним угоди під тиском та у стані при якому він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними надано єдиний доказ - копію довідки МСЕК про встановлення йому 2 групи інвалідності загального захворювання та медичної картки про наявність у позивача вад зору, однак це не підтверджує факт неможливості вчинити дану угоду. Надані медичні документи позивачем самі по собі не можуть свідчити про знаходження його в момент укладення угоди у стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а свідчать про певні розлади фізичного здоров*я. Пунктом 21\~Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Аналізуючи вказані роз'яснення суд доходить висновку, що при доказуванні факту застосування насильства слід виходити з того, що наявність вчинення злочинних дій слід бути встановлене вироком суду а не наданою випискою з Єдиного реєстру злочинів про внесення заяви позивача про злочин до реєстру. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмови позивачу в задоволенні позовних вимог у зв*язку з недоведеністю обставин, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених ним вимог в судовому засіданні та належного підтвердження їх належними та допустими доказами. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed