Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.12.2017 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки на отримання грошей у сумі 7 500 грн. 00 коп.. На підтвердження укладення договору позики відповідач написав розписку, у якій підтверджує факт отримання у борг грошей. При цьому, відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 10.10.2018 року. Станом на день звернення до суду з позовом відповідач свої зобов`язання з повернення коштів не виконав. Покликаючись на викладені обставини, просить суд стягнути з відповідача в його користь 10 895 грн. 34 коп., з яких: 7 500 грн. 00 коп. основного боргу, 245 грн. 34 коп. - 3% річних за період з 10.10.2018 року по 11.11.2019 року, 660 грн. 00 коп. - інфляційних збитків за період з вересня 2018 року по серпень 2019 роек, 2 490 грн. 00 коп. - відсотків у розмірі суми позики на ставку НБУ за період з 07.12.2017 року по 11.11.2019 року, судові витрати по справі у розмірі 768 грн. 40 коп., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. 00 коп.. Позивач в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином поштою. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. Оскільки в матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія розписки, яка видана відповідачем, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір позики. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до розписки від 06.12.2017 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 7 500 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позикодавець свої зобов`язання перед позичальником виконав, передав останньому грошові кошти в розмірі 7 500 грн. 00 коп. Вказаний факт підтверджується розпискою. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач [PERSON] грошові кошти мав повернути позивачу до 10.10.2018 року, проте свої зобов`язання не виконав. Однак, суд вважає помилковою позицію позивача щодо можливості одночасного стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, а також 3% процентів річних передбачених ст.625 ЦК України з наступних підстав. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року №910/10156/17. Зі змісту розписки слідує, що сторони не встановлювали в ньому процентів за правомірне користування коштами на період строку надання позики (ст.1048 ЦК України). Отже, в розглядуваному випадку, на підставі ст.625 ЦК України можливо стягнути лише 3% річних, а тому відсутні підстави для стягнення процентів за неправомірне користування коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, оскільки це один і той самий вид відсотків. З матеріалів справи встановлено, що 07.10.2019 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про повернення заборгованості за позикою, яку останній отримав 29.10.2019 року, однак залишив без задоволення. В зазначеній вимозі позивач вимагав сплатити заборгованість у семиденний строк з дня отримання претензії (а.с. 12-14 ). Частиною другою статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд не бере до уваги здійснений позивачем розрахунок 3% річних, та інфляційних втрат оскільки він здійснений із порушенням.. Належним періодом для розрахунку 3% річних буде з 11.10.2018 року (наступний за останнім днем виконання боргового зобов`язання) до 11.11.2019.. Отже, в розглядуваному випадку, на підставі ст.625 ЦК України можливо стягнути три проценти річних від простроченої суми за період 11.10.2018 року по 11.11.2019 рік в сумі 244,73 грн. (7500х3х397/365/100=244,73). Оскільки грошові кошти не були повернуті у визначений ст. 1049 ЦК України строк, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з жовтня 2018 року по серпень 2019 року у розмірі 444 грн., згідно розрахунку виконаного судом. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо судових витрат по справі. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує вимоги, викладені в частині 3 цієї статті. Згідно з приписами пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати (крім судового збору), пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наданого адвокатом Бондаренком В.Г. акту № 1 виконаних робіт (наданих послуг), загальна вартість наданих адвокатом послуг по даній справі становить 7 000 грн. 00 коп., з них: надання усної консультації 1 год. - 500 грн.; складання проекту претензії-вимоги про повернення боргу до боржника 2 год. - 1 000 грн.; складання проекту позовної заяви та впорядкування її усіма додатками у формі, готовій для подачі до суду - 5 год. (500 грн. за годину) 2 500 грн.; вартість послуг по юридичному супроводу адвокатом клієнта в суді першої інстанції до винесення рішення у справі буде становити 3 000 грн., які вже оплачені до моменту подання позову до суду. Квитанцією до прибуткового касового ордера № 11-11/01 від 11.11.2019 року підтверджується сплата 7 000 грн. [PERSON] адвокату Бондаренку В.Г. за надання правової допомоги по договору від № б/н 01.10.2019 року. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн., оскільки від [PERSON] не надходило клопотання про зменшення розміру вказаних витрат. На підставі наведеного та

Outcome: partial