Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на таке. Позивачу [PERSON] (до зміни прізвища « [PERSON] »), його бабусі [PERSON] та його дядьку - [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] . Позивачу та [PERSON] належало по 33/100 ідеальних частини квартити, а [PERSON] - 34/100 частини. [INFO] померла [PERSON] . Її син [PERSON] прийняв спадщину. Він вступив в управління спадковим майном. Але спадщину не оформив. Після прийняття спадщини він став власником 67/100 частини. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті позивач залишився проживати і надалі у цій квартирі. [INFO] померла [PERSON] - мати позивача і рідна сестра [PERSON] . Позивач вказує, що він звернувся до нотаріуса із заявою після смерті дядька [PERSON] . Але відповідно позивач не є спадкоємцем за законом. Тому спадщину він прийняти не може. Позивач вказує, що він з моменту смерті свого дядька постійно поживає у вказаній квартирі впродовж 19 років, проводить поточний ремонт, сплачує послуги енергопостачання, та вважав себе єдиним власником всієї квартири як єдиний спадкоємець та не зав, що він не являється спадкоємцем після смерті дядька. Виходячи з викладеного позивач просить суд визнати за ним право власності на 67/100 ідеальних частки вказаної квартири за набувальною давністю. Ухвалою від 15.03.2021р. відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до розгляду, та ухвалою від 09.06.2021р. підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судому засіданні позивач та його представник адвокат Кириляк С.Г. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Адвокат подала суду заяву про уточнення позовних вимог, а саме зазначила, що в прохальній частині позову помилково зазначено, що позивач просить суд визнати за ним право власності на 77 ідеальних частин спірної квартири, замість 67 ідеальних частин. Просить суд при ухваленні рішення брати до уваги саме частку «67 ідеальних частин». Відповідач - Вашківецька міська рада - в судове засідання свого представника не направила, надала суду заяву про розгляд у відсутності відповідача, просили позов задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він проживає в [ADDRESS] , являється сусідом [PERSON] , знає його з дитинства, та підтверджує, що [PERSON] виріс постійно проживав та проживає на даний час в [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що з 2002р. він проживає по [ADDRESS] та являється сусідом [PERSON] . До того часу він проживав на паралельній вулиці. Зазначив, що знає [PERSON] з дитинства та підтверджує, що [PERSON] виріс постійно проживав та проживає на даний час в [ADDRESS] . Суд, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. ст. 76-77, 80, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] (до зміни прізвища « [PERSON] »), його бабусі [PERSON] та його дядьку - [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS] . Позивачу та [PERSON] належало по 33/100 ідеальних частини квартити, а [PERSON] - 34/100 частини. Вказане підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 278.07.1997р., копією Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.10,11,12). [INFO] померла [PERSON] . Її син [PERSON] прийняв спадщину. Він вступив в управління спадковим майном. Але спадщину не оформив. Вказане підтверджується довідкою від 29.01.2021р. №139 виконкому Вашківецької міської ради та копією свідоцтва про народження. Після прийняття спадщини він став власником 67/100 частини. [PERSON] помер [INFO] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про його смерть. Після його смерті позивач залишився проживати і надалі у цій квартирі Вказане підтверджується довідкою від 17.12.2020р. №1830 виконкому Вашківецької міської ради (а.с.29). Крім того, зі свідоцтва про народження позивача, свідоцтва про народження померлого [PERSON] та мами позивача [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] був племінником [PERSON] . З постанови від 18.12.2020р. №523/02-31 нотаріуса (а.с.17) вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину пісял смерті [PERSON] та [PERSON] у зв?язку з тим, що позивач [PERSON] не є спадкоємцем. Черговість спадкування за законом для позивача станом на 2002р. визначалась статтями 529, 530 ЦК УРСР. Згідно вказаних норм племінники не відносились до спадкоємців за законом. Тому до позивача [PERSON] , який проживав з померлим [PERSON] на момент смерті останнього, не перейшли права та обов?язки щодо прийняття спадщини, та він, не будучи спакоємцем, не вступив в управління спадковим майном. [INFO] померла [PERSON] - мати позивача і рідна сестра [PERSON] . З Витягу зі спадкового реєстру (а.с.53) вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] не відкривалась. З довідки від 26.02.2021р. №282 виконкому Вашківецької міської ради вбачається, що позивач був єдиним членом родини померлого [PERSON] . З квитанцій (а.с.31, 32) вбачається, що на ім?я позивача [PERSON] оформлено особовий рахунок щодо споживання електричної енергії [ADDRESS] та він сплачує кошти за послуги енергопостачання. З Детальної довідки споживача станом на 05.05.2021р. (а.с.43-50) вбачається, що [PERSON] являється споживачем газу за вказаною адресою з 2008р. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, що означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Дана позиція висловлена в постанові Верховного суду, справа № 755/16913/16-ц провадження № 61-24031св18 від 24 січня 2019 року. З врахуванням викладеного, суд знаходить, що позивач не довів суду саме добросовісність заволодіння ним майном, тобто ту обставину, що він «не знав, і не міг знати, що 67/100 частин квартири не належать йому». Покази свідків та квитанції про сплату позивачем коштів за користування комунальними послугами в [ADDRESS] свідчать виключно про відкритість володіння позивачем спірною квартирою. Разом з тим, саме по собі твердження позивача про те, що він не знав, та не міг знати, що не являється спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] - не підтверджено жодними доказами, та спростовується очевидним, на думку суду, фактом того, що станом на 2002р., доступ до цивільного (матеріального) законодавства не був обмеженим, внаслідок чого позивач міг знати, що НЕ належить до спадкоємців за законом, а тому 67/100 частки майна не могло належати йому. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Крім того, на момент смерті [PERSON] була жива ще його сестра і мама позивача - [PERSON] , яка, згідно ст.530 ЦК УРСР, належала до спадкоємців за законом 2-ї черги. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 67/100 ідеальних частин квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності - не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України. Інших доказів позивачем не надано. На пісдтаві ст.ст. 316, 328, 344 ЦК України, п.9 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2015 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed