Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом в якому просить визнати за нею право власності на 1/4 частку у квартирі №29 в будинку № 102 по Науковій у м. Львові, визнати частково недійсним витяг про реєстрацію права власності № 27821690 від 29.10.2010 року на квартиру [ADDRESS], зареєструвати за співвласниками, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивують тим, що вона була співвласником квартири [ADDRESS]. 05.10.2010р. був укладений договір купівлі - продажу зазначеної квартири. Продавцями квартири були вона, [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вона зверталась з заявою до голови Франківської районної адміністрації м.Львова про те, що дає дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] та на дозвіл на придбання квартири [ADDRESS]. За домовленістю вона та відповідачі, а також їхній неповнолітній син [PERSON], [INFO] мали бути співвласниками купленої квартири [ADDRESS]. Разом з відповідачами вона ходила до нотаріуса, коли укладався договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] та була переконана, що відповідачі дотримала своїх обіцянок та вона, та відповідачі та їх син стали співвласниками даної квартири. Відповідачі завжди говорили її, що вона є одним із співвласників спірної квартири, а тому вона ніколи не ходила провіряти документи. Крім цього вона є людиною похилого віку, 36 року народження. У 2015р. вона звернулась до ЛКП «Південне» за довідкою з місця ресторації для переоформлення пенсії, та дізналася, що вона зареєстрована як піднаймач, а власниками квартири є відповідачі та їх неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Свою частку грошей від реалізації попередньої квартири вона вклала у придбання нового помешкання - квартири [ADDRESS] згідно домовлені сторін, а тому її частка має становити 1/4 в такій квартирі. Оскільки вважає, що її належиться 1/4 частина спірної квартири, то витяг про реєстрацію права власності за №27821690 від 29.10.2010р. повинен бути визнаний судом частково недійсним та слід зареєструвати за співвласниками нею, відповідачами та [PERSON] по 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Тому вважає, що його майнове право та інтереси порушені, а тому вона змушена звертатись до суд за захистом такого. Просить позов задоволити. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просять позов задоволити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись докази та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи. Просять відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог за безпідставністю. Представник третьої особи Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, подав клопотання з якої видно, що він просить справу слухати у його відсутності, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачка була співвласником квартири [ADDRESS]. 05.10.2010р. був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], продавцями квартири [ADDRESS] були [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а покупцем була [PERSON](а.с.5-6) Як вбачається із заяви позивачки від 15.09.2010 року(а.с.8) вона зверталась до голови Франківської районної адміністрації м.Львова про те, що вона дає дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] та на дозвіл на придбання квартири [ADDRESS]. Із договору від 09.09.2010 року (а.с.10) та розписки від 09.09.2010 року(а.с.11), вбачається, що позивачка та відповідач [PERSON] із [PERSON] попередньо уклали договір, а саме купівлі - продажу квартири [ADDRESS], який мали укласти до 09.10.2010 року за, що отримали і кошти. Як вбачається із договору про завдаток від 10.09.2010 року(а.с.12), що відповідач [PERSON] надав [PERSON] кошти за купівлю квартири [ADDRESS]. 20.10.2010 року був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], продавцем був [PERSON], а покупцями були [PERSON], [PERSON] та [PERSON](а.с.23-24). Згідно витягів про державну реєстрацію прав(а.с.25-27) [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить по 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Однак як вбачається, із матеріалів справи, що згідно усної домовленістю позивачка та відповідачі спільно домовились, що позивачка продасть частку свої квартири [ADDRESS], а натомість отримає частку у квартирі [ADDRESS], за якою позивачка та відповідачі, а також їхній неповнолітній син [PERSON], [INFO] мали бути співвласниками 1/4 купленої квартири [ADDRESS], але через необізнаність, похилий вік та приховання відповідачів від позивачки інформації під час та після купівлі спірної квартири, остання так і не стала співвласником такої квартири відповідно. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як визначено ч.ч.1, 3, 4 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачами подано заперечення від 01.06.2015 року, в якому вони просять при винесенні рішення в даній справі застосувати положення ст.267 ЦК України(а.с.21-22) та заявлено відповідачами та їх представником у судовому засіданні щодо застосування сплив позовної давності по вказаному спорі. З матеріалів справи вбачається, що укладено було 20.10.2010 року договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], а з позовом до суду позивачка звернулася 26.05.2014 року поза строком загального трирічного строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України. Однак, з урахуванням пояснень позивача та його представника та виходячи із матеріалів справи, та те, що позивачка не була стороною договору договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 20.10.2010 року, а дізналась про порушення своїх прав тільки після отримання довідки з місця проживання про склад сімї і прописку від 23.02.2015 року №242 ЛКП «Південне» та враховуючи похилий вік останньої, суд приходить до висновку, що в даному випадку містить перебіг позовної давності згідно частини першої ст. 261 ЦК України, а саме позовна давність не пропущена позивачкою так як вона довідалася про порушення свого права в лютому 2015 року. У відповідності до положень ст.ст.316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судовий захист права приватної власності громадян може, зокрема, здійснюватися шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності на майно. Згідно із ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В свою чергу положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається із ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення сторін, наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги позивачки доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved