Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою), яка знаходиться в [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.09.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.05.2018 року. 04.07.2012 року позивач набув у власність квартиру та є єдиним власником житлового приміщення. Відповідачка була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні 04.05.2014 р. як член сім`ї його власника. З вересня 2017 року відповідачка фактично не проживає за місцем своєї реєстрації. Формальна реєстрація відповідачки у належній позивачу квартирі порушує права та законні інтереси, оскільки він змушений нести значні витрати по оплаті вартості комунальних послуг, які нараховуються із розрахунку кількості зареєстрованих осіб, при їх фактичній відсутності. Відповідачка відмовляється добровільно скасувати місце своєї реєстрації після розірвання шлюбу. Всі перелічені вище обставини порушують права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звертається до суду. Ухвалою від 14.03.2019 року відкрито провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 21.05.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 21.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні мотивам звернення до суду, та просив позов задоволити. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, зазначили, що квартира в [ADDRESS] набута сторонами у шлюбі, хоча право власності зареєстроване лише за позивачем. На даний час в суді розглядається справа про поділ спільного майна подружжя, в тому числі і вказаної вище квартири. Позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, вона змушена була разом з їх малолітнім сином переїхати проживати до своїх батьків. Позивачс забрав у неї ключі від квартири. Вона зверталася в органи поліції щодо усунення перешкод в користуванні квартирою. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, розглянувши матеріали цивільної справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира в [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.07.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому від 27.04.2012 року. За даними будинкової книги про прописку громадян, що проживають на [ADDRESS] в такій прописані позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , а також дитина сторін [PERSON] , [INFO] . Дата прописки 04.05.2014 року. Як вбачається з рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.05.2018 року, шлюб між сторонами було розірвано. Сторони перебували у шлюбі з 03.09.2011 року. Як зазначили сторони та представники дана квартира по [ADDRESS] є предметом спору у цивільній справі про поділ майна подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином презюмується, що дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до вимог ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду, позивач просить захистити його права як власника квартири, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона відмовляється добровільно скасувати місце своєї реєстрації після розірвання шлюбу, не проживає у спірному житлі понад шість місяців з вересня 2017 року. Позивач, зазначаючи про необхідність усунення перешкод у здійсненні права власності, вказує, що реєстрація відповідачки у належній йому квартирі змушує сплачувати за неї комунальні послуги. Як зазначила сторона відповідача, позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні житлом, які вчиняє після розірвання шлюбу, що підтверджується зверненням такої до Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області та наявною у матеріалах справи відповіддю Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області №1307/42/02/14-19 від 08.02.2019 року. Таким чином, відповідачка не проживає у спірному житлі з поважних причин та у зв`язку з чиненням їй перешкод в користуванні спірним житлом з боку позивача. Підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, для визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , немає. Остання від права користування спірною квартирою добровільно не відмовлялася. Сторона позивача інших підстав для позбавлення відповідачки права користування жилим приміщенням, крім не проживання останньої в квартирі понад 6 місяців, несплати ним комунальних послуг та захист права власності не зазначила. Посилання в позові на положення ст.71 ЖК Української РСР безпідставні, оскільки зазначені норми закону на спірні правовідносини не розповсюджуються. Передбачені статтями 9, 156 ЖК України обмеження щодо позбавлення права користування жилим приміщенням членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ст.319, частин 1, 2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК України. При цьому, суд виходить з того, що держава гарантує не тільки свободу володіння, користування та розпорядження власністю, своїм житлом, його недоторканість, а також недопущення позбавлення права користування житловим приміщенням не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Крім того, Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Слід зазначити, що даний позов подано після відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ майна подружжя та усунення перешкод в користуванні квартирою, провадження у якій відкрито ухвалою від 13.02.2019 року. А тому позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням подано передчасно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed