Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернувся в Личаківський районний суд м. Львова з позовною заявою про визнання недостовірної інформації, зобов`язання її спростування та про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2017 року відповідач став користувачем платформи Leeloo.ai, власником якої являється позивач. Здійснивши оплату послуг, відповідно до вартості тарифного плану «Silver», відповідачу були надані послуги з реєстрації його аккаунта в платформі; надано доступу до платформи та її функціоналу, технічну підтримку та доступ до оновлень. Зі сторони позивача всі зобов`язання перед відповідачем виконано в повному обсязі. В свою чергу, починаючи з січня 2019 року на інтернет каналі під назвою « [INFO] » ([INFO] ) на сторінці веб-сайту [INFO] відповідачем поширено ряд відео, на яких він неодноразово вдається\~до нецензурних,\~грубих та\~таких,\~що принижують\~честь,\~гідність і\~ділову репутацію\~позивача висловлювань,\~шляхом розповсюдження\~недостовірної та\~негативної інформації\~відносно останнього,\~а саме:\~ [INFO] під\~назвою « [INFO] \~( [INFO] . Как потерять $$$$$»; https://www.youtube.com/watch?v=vRw6SmgFU5Q під назвою « [INFO] , результаты пользователей сотрудников не еbут»; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] за клевету и порчу репутации. Отзывы клиентов [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] , отзыв клиента»; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] , [PERSON] »; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] »; [INFO] під назвою « [INFO] . Все пропало!». Позивач зазначає, що такі висловлювання містять негативну інформацію стосовно позивача, який є діючим керівником ТОВ «ЛІЛУ МАРКЕТИНГ» та, безпосередньо, розробником і одночасно власником платформи [INFO] . Відтак, позивач вважає поширену відповідачем інформацію недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію та просить суд спростувати інформацію, оскільки така поширена відповідачем через мережу Інтернет невизначеному колу осіб, така інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Також, поширеними відео відповідач створив негативну соціальну оцінку позивача в очах діючих та потенційних клієнтів платформи [INFO] . Зважаючи на те, відповідачем поширена недостовірна інформація відносно позивача, то останній вважає, що такими діями відповідач спричинив йому моральну шкоду, яку просить стягнути з відповідача в розмірі 50\~000 гривень. Дії відповідача завдали йому, позивачу, моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що він принижений серед друзів, знайомих, колег, колишніх та потенційних клієнтів, взагалі сторонніх людей. Поширеними відповідачем відео відбулося повне знецінення старань та професійної роботи його, позивача. Крім того, вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені судові витрати з оплати судового збору, надання правової допомоги, та витрат на отримання експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб сторінок у мережі Інтернет. Відповідно до ухвали судді Личаківського районного суду м. Львова від 16 жовтня 2019 року справу скеровано до Франківського районного суду м. Львова за підсудністю. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2020 року справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого засідання. Підстави таких рішень викладені в ухвалах. Відповідачем у справі подано відзив на позовну заяву, в якому просить повність відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, за їх не обґрунтованістю та недоведеністю. Зазначає, що він характеризує компанію, її керівника та інших осіб компанії на предмет комерційного продукту, який позивач реалізовує каналами мережі Інтернет. Інформація, що була розміщена в мережі Інтернет, стосується ТОВ «Лілу Маркетинг», при цьому обставина, що позивач є керівником ТОВ, не є підставою вважати порушення прав позивача, оскільки він звернувся до суду з позовом як фізична особа, а не як керівник юридичної особи з метою представлення її інтересів та захисту ділової репутації. Зазначає, що позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів належності відповідача. Вказує, що на відео він, відповідач, робить висновки та судження на підставі аналізу даних, які є оціночними та не є фактичним твердженням, а відтак не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не зобов`язана доводити їх правдивіст, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач є реєстрантом (власником) доменного імені та/або власником домену чи його користувачем з правом розміщення інформації та/або автором інформації про спростування якої він просить. Вважає, що висновок експерта, долучений стороною позивача до матеріалів справи, є неналежним доказом. У відповіді на відзив позивач просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, визнано обов`язковою участь в судовому засіданні як позивача, так і відповідача для дачі ними особисто пояснень з приводу предмету та підстав позову. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просять задоволити позов в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначили, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки стороною позивача не надано жодних доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідачем подано заяву повідомлення про нововиявлені обставини в матеріалах справи, в якій він зазначає, що він являється підписантом міжнародного публічного договору і рекомендує долучити Афідевіт та свідоцтво про зміну статусу протоколом, відповідно до яких він є живим мужчиною. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача суду не надав. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. В матеріалах справи містяться копії свідоцтв на знак для товарів і послуг № [NUMBER] та №258024, видані відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та зареєстровані в Державному реєстрі свідоцтв України за знаки для товарів і послуг, відповідно до яких [PERSON] є власником платформи Leeloo.ai. В судовому засіданні переглянуто диск з відеозаписами, долученими стороною позивача, які містять відповідну інформацію: https://www.youtube.com/watch?v=qRrIgLlFnYY під\~назвою « [INFO] . Как потерять $$$$$»; https://www.youtube.com/watch?v=vRw6SmgFU5Q під назвою « [INFO] , результаты пользователей сотрудников не еbут»; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] за клевету и порчу репутации. Отзывы клиентов [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] , отзыв клиента»; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] , [PERSON] »; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] »; [INFO] під назвою « [INFO] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] »; [INFO] під назвою « [INFO] . Все пропало!». Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. \~ \~ Згідно\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В матеріалах справи міститься експертний висновок за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб сторінок у мережі Інтернет від 30.08.2019р. №151/2019-ЕВ, який засвідчує те, що відповідні відеозаписи поширені відповідачем у справі. Відповідно до статтей 3,\~28 Конституції України\~честь і гідність людини визначено найвищою соціальною цінністю, кожен має повагу до його гідності. Разом з тим,\~Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Згідно із\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Відповідно до\~статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У\~статті 32 Конституції України\~визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі\~статтею 275 ЦК України,\~кожній фізичній особі надано право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно із статтями\~297,\~299 ЦК України,\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. В підтвердження позовних вимог позивачем долучено ряд доказів, зокрема висновок експерта, скріншоти з Інтернет сторінок, відеозапис, які свідчать про обґрунтованість позовних вимог. Натомість, в спростування позовних вимог, відповідачем не долучено будь яких доказів. Разом з тим, долучені до справи документи, зокрема афідевіт та свідоцтво, свідчать про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, та не доводять будь яким чином невідповідності заявлених вимог позивача фактичним обставинам справи. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Поширенням інформації є: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Також вказаною постановою Пленуму Верховного Суду України передбачено, що образа це умисне приниження честі й гідності особи, виражене в непристойній формі, зневажливе висловлювання, що спрямоване проти кого-небудь і викликають у нього почуття гіркоти, душевного болю. Це вживання інвективної (різкої, лайливої) лексики, застосування непристойних жестів, міміки, тощо. Якщо суб`єктивну думку або оцінку висловлено у брутальній, принизливий формі, що принижує честь і гідність чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Такої позиції дійшов Верховний суду України у своїй постанові у справі № 591/7099/16-ц. Згідно\~ст.. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 280\~ЦК України\~якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. П. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. У відповідності до положень ст. 23\~ЦК України, особа\~має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У силу ч. 1ст. 1167\~ЦК України, моральна\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 р. №4(із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У відповідності до роз`яснень п. 5 та\~п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України\~при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та 81 ЦПК України. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив, що суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. При наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. На думку суду зазначена сума позивачем 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. ґрунтується на засадах розумності та справедливості, а тому суд врахувавши характер та обсяг моральних страждань, яких зазнає позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає таку обґрунтованою. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2\~Постанови пленуму\~Верховного суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про судове рішення у цивільній справі»\~встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П.1 ч.3 цієї статті вказує на те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: - чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; - чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору; - значення справи для сторін; - поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; - дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд в Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді, є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Вирішуючи питання поведінки відповідача, яка вплинула на довготривалість розгляду справи, його неординарну поведінку щодо визначення його, відповідача, особою, яка не передбачена національним законодавством та дії в ході розгляду справи, суд визнає їх як зловживання процесуальними правами, спрямовані на уникнення відповідальності. На підставі викладеного,

Outcome: approved