Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до Радомишльського районного суду Житомирської області з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила суд: визнати житловий будинок разом з надвірними будівлями, по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтовування своїх вимог зазначила, тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 1995 року, який до цього часу не розірваний. Під час спільного проживання, сторонами за спільні кошти було придбано вищезазначений житловий будинок, який було оформлено на відповідача. У добровільному порядку відповідач [PERSON] не визнає право власності на половину зазначеного об'єкту нерухомості, не визнає право на проживання у зазначеному будинку, висловлює погрози позивачці про виселення, тому позивачка вимушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В свою чергу відповідач [PERSON] не погоджуючись з заявленим позовом, звернулася до суду з зустрічним позовом до позивачки, в якому просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що кошти за які купувався спірний житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки отримані ним від реалізації спільного майна від першого шлюбу. В судове засідання сторони не з'явились, про день та час слухання справи були належним чином повідомлені, причину своєї неявки до суду не повідомили. Перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 07 лютого 1995р. між сторонами було укладено шлюб, який було зареєстровано Радомишльським районним відділом РАГС Житомирського обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 17. 12 жовтня 1999 р. між відповідачем за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями, відповідно до якого був придбаний жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч. 1,2 ст. 60 ЩІК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який втратив чинність з питань майнових прав та обов'язків подружжя 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 24 цього Кодексу, яка визначає, що є роздільним майном подружжя, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Статтею 60 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення передбачені і в ч. 3,4 ст. 368 Цивільного кодексу України. який набув чинності з 1 січня 2004 року, в яких зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом достовірно встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] є спільним майном сторін. Крім того, протягом всього часу розгляду справи, в суді стороною відповідача за первісним позовом-позивача за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти отримані від продажу іншого належного йому нерухомого майна були витрачені саме на придбання спірного жилого будинку. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що житловий будинок в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а тому первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовляє. На підставі викладеного, та

Outcome: approved