Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 190 212 грн. 62 коп. За підстави позову зазначив, що 12 лютого 2020 року на підставі кредитного договору № CL-263216 відповідачу [PERSON] надано кредит в сумі 144 594 грн. 48 коп. на строк до 11 лютого 2025 року, з процентною ставкою 35 % річних. Внаслідок несплати коштів, визначених умовами договору, станом на 18 червня 2021 року за відповідачем [PERSON] обліковується заборгованість в розмірі 247 387 грн. 30 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 190 212 грн. 62 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 140 621 грн. 24 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 49 591 грн. 38 коп. При укладенні кредитного договору [PERSON] знаходився в шлюбі із [PERSON] . Кредитний договір укладений в інтересах сім`ї, тому відповідачі як подружжя, є солідарними боржниками у зобов`язаннях за даним договором. В порядку розподілу судових витрат також просив стягнути з відповідачів витрати по оплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. 23 листопада 2021 року судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у поновленні [PERSON] строку на подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених у ньому. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила у позові відмовити. За підставу своїх заперечень вказала, що матеріали справи не містять заяви позичальника [PERSON] на видачу кредиту. При укладенні договору він був у дуже скрутному матеріальному становищі, кредит укладений для погашення боргу за іншими кредитними договорами. Процентна ставка 35 % річних є непомірно високою, а визначення в умовах договору орієнтованої процентної ставки 41,19 % річних призвело до невідповідності положень договору принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін договору. Долучений до позову розрахунок заборгованості не є належним чином оформленим, оскільки не є касовим документом чи документом первинного бухгалтерського обліку. Позивачем не доведено належними доказами понесення витрат на правничу допомогу, а заявлений їх розмір не є обґрунтованим та не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Причину неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення з позичальника та його дружини заборгованості за кредитним договором. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитор/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтями 1048, 1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов`язку позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено що 12 лютого 2020 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-263216, згідно якого [PERSON] отримав у власність грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового використання в розмірі 144 594 грн. 48 коп. на погашення заборгованості за іншими кредитними договорами, та зобов`язався їх повернути, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах визначених кредитним договором. Пунктом 2.3 кредитного договору сторони погодили строк кредитування до 11 лютого 2025 року. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 35 % річних. Орієнтована реальна річна процентна ставка 41,19 % річних (п. 4.5 кредитного договору). Із розділу 6 «Порядок повернення кредиту» кредитного договору встановлено що позичальник погашає кредит щомісячними платежами. Позичальник [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконував, внаслідок чого допустив порушення порядку погашення платежів за кредитом. 19 травня 2021 року банком позивачу направлялась вимога достроково погасити борг за кредитом та сплатити проценти на протязі 30 днів з дня одержання вимоги, однак конверт повернувся до відправника за закінченням терміну зберігання. Згідно проведеного позивачем розрахунку заборгованості, станом на 18 червня 2021 року за відповідачем [PERSON] обліковується заборгованість в розмірі 190 212 грн. 62 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 140 621 грн. 24 коп., заборгованість за відсотками в розмірі 49 591 грн. 38 коп. Із матеріалів справи (копії 10 сторінки паспорта громадянина України [PERSON] , а також Анкети-Заяви на отримання кредиту) встановлено, що при укладенні кредитного договору позивач з 05 серпня 1989 року знаходився у шлюбі з [PERSON] . Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 14-712цс19 та підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 09 вересня 2020 року у справі № 14-127цс20 Кредитний договір [PERSON] укладено в інтересах сім`ї, а саме на погашення інших кредитних договорів, укладених між ним та банківськими установами в період перебування останнього в шлюбі, тому у відповідачів виникла солідарна відповідальність у зобов`язаннях за кредитним договором № CL-263216 від 12 лютого 2020 року. Враховуючи що відповідач [PERSON] порушив порядок погашення заборгованості за кредитом та сплати процентів, у банку на підставі статтей 1048, 1050 ЦК України виникло право достроково вимагати повернення залишку коштів та несплачених процентів в загальному розмірі 190 212 грн. 62 коп. Твердження представника відповідача про несправедливість умов договору в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» щодо встановлення процентної ставки на рівні 35 % річних, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. В силу положень пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими. Нарахування згідно п. 4.1 кредитного договору відсотків в розмірі 35 % річних не встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації, так як у позичальника не виникає обов`язку сплати понад 50% суми кредиту, тому дану умову договору не можливо вважати несправедливою чи такою, що суперечить принципам розумності та добросовісності, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку. Щодо тверджень представника відповідача про несправедливість встановлення п. 4.5 кредитного договору річної процентної ставки на рівні 41,19 % річних, то суд звертає увагу, що згідно розрахунку заборгованості, нарахування відсотків за користування кредитними коштами здійснено позивачем на рівні 35 % річних, а не 41,19 %. Тому таке твердження не може бути покладено у висновок про відмову у позові. Також безпідставними є твердження представника відповідача про неналежність як доказу проведеного позивачем розрахунку заборгованості, оскільки вказаний розрахунок узгоджується із долученими до позову виписками про рух коштів, у яких наявні відомості про дати та розміри платежів по кредиту та залишок заборгованості станом на дату проведення розрахунку заборгованості. Доказів які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором суду не представлено. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини. На які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів слід стягнути по 1426 грн. 60 коп. судового збору з кожного на користь позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим ч. 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник позивача у позовній заяві просив про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 19 021 грн. 26 коп., що становить 10 % від ціни позову. Як докази понесення таких витрат посилався на договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, що укладений між Акціонерним товариством «Кредобанк» та Адвокатським об`єднанням «Бізнес і право». Однак долучений до позову витяг з вказаного договору не містить пунктів (умов) про вартість послуг адвоката на рівні 10 % від ціни позову. Інших доказів понесення таких витрат суду не надано. Таким чином позивачем не доведено факту понесення витрат на правничу допомогу, тому у їх відшкодуванні слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 527 ч.1, 530, 612, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved