Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Український бізнес банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 49 Хрк від 29.11.2013 року у розмірі 8.641.279,53 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між ПАТ «Український бізнес банк» та ТОВ «ПРОПЕРТІ МЕНЕДЖМЕНТ УКРАЇНА» 29.11.2013 року було укладено кредитній договір № 49Хрк. Відповідно до кредитного договору банк зобов'язався надати другому відповідачу короткостроковий кредит у формі поновлюваної кредитної лінії лімітом кредитування 7.300.000,00 гривень строком до 28.11.2014 року зі сплатою 18,5 % річних, а другий відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому укладеним сторонами кредитним договором (до договору вносились зміни та доповнення). Проте договірні обовязки відповідач не виконує, в звязку з чим позивач просить суд стягнути з другого відповідача суму заборгованості за кредитом. Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобовязань між ПАТ «Український бізнес банк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 28.11.2013 року № 49Хрк/ПОР. Відповідно до умов вказаного договору поручитель зобовязався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання зобовязань по кредитному договору № 49Хрк від 29.11.2013 року. В призначеному 19 квітня 2016 році судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з мотивів, наведених у ньому. Присутній в судовому засіданні представник першого відповідача проти позову заперечував та просив суд в задоволенні позову відносно першого відповідача відмовити повністю з підстав, наведених у запереченнях проти позову. Представник другого відповідача письмових пояснень по суті спору не надав, однак в судовому засіданні факт укладення договору та наявність заборгованості визнав. Надаючи юридичну кваліфікацію зазначеним обставинам з урахуванням приписів чинного законодавства суд виходить з наступного. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобовязані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає негайному виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у відповідності до умов договору, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України) і вимог законодавства. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Статтею 1046 ЦК України встановлено право позикодавця на отримання від позичальника процентів від суми позики. А статтею 1049 ЦК України також передбачено обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому кредитним договором. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 кодексу. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, зокрема, шляхом надання кредиту у формі поновлювальної кредитної лінії. Одночасно із цим другий відповідач не повернув своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який перевірено судом на відповідність нормам чинного в Україні законодавства. Отже в порушення умов кредитного договору та приписів статей 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов'язання за укладеним сторонами договором не виконав та станом на 13.03.2015 року має заборгованістьу розмірі 8.641.279,53 гривень, з яких: - 7593188,74 грн. - заборгованість за поточним кредитом; - 490000,00 грн. - заборгованість за простроченим кредитом; - 68052,18 грн. - заборгованість поточними процентами; - 430038,61 грн.\~заборгованість за простроченими процентами; - 20000,00 грн. - заборгованість за поточною комісією; - 40000,00 грн.\~заборгованість за простроченою комісією. Позивачем було направлено вимогу другому відповідачеві про погашення заборгованості, яка була залишена другим відповідачем без відповіді та виконання. Зазначені обставини з урахуванням приписів чинного цивільного законодавства дають підстави суду дійти переконливого однозначного висновку про те, що другим відповідачем порушені зобовязання позичальника щодо повної та своєчасної оплати кредиту (процентів та штрафних санкцій) за укладеним сторонами договором, що є правовою підставою для стягнення з другого відповідача на користь позивача 8.641.279,53 гривень заборгованості за отриманий кредит за договором № 49 Хрк від 29.11.2013 року. При цьому вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позовних вимог до першого відповідача суд виходить з наступного. В силу статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (Постанова Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). В пункті 24 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», також зазначено, що при вирішенні спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Як вбачається із матеріалів справи, банком [PERSON] була предявлена вимога про погашення заборгованості 12 березня 2014 року. До суду з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 24 березня 2015 року. Порука - це додатковий вид забезпечення вимог, тому передбачає особливі умови та строки на звернення з вимогами кредитора до поручителя та умови припинення договору поруки, а саме стаття 559 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Як вбачається із вищезазначеного, строк виконання основного зобовязання (в даному випадку вимога про дострокове погашення кредиту) направлена була поручителю в березні 2014 року, а відтак кредитор в силу статті 559 ЦК України втрачає право на звернення до поручителя у зв'язку з тим, що норми цієї статті передбачають презумпцію припинення договору поруки після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже позивач в порушення вимог частини 4 статті 559 ЦК України звернувся до відповідачів шляхом звернення до суду з позовом лише в березні 2015 року, тоді як предявивши вимогу до поручителя, кредитор протягом шести місяців повинен був звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості, а тому відсутні правові підставі для стягнення заборгованості з поручителя в звязку з припиненням поруки. Приймаючи рішення по суті вимог суд також бере до уваги, що відповідно до вимог процесуального закону суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. З урахуванням цього Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3); права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); кожен має право на повагу до його гідності (частина перша статті 28); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55); однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 2 частини третьої статті 129). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення. Вимога додержувати справедливості закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року . Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України. Також слід вказати, що у відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків або при встановлені обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, складовою частиною доступу до суду є право на виконання судового рішення, і виконання рішення слід вважати невідємною частиною справедливого судового розгляду в значенні статті 6 Конвенції (справа «Кайсин проти України» від 27.01.2001 року). При цьому судове рішення є найважливішим актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до переконливого однозначного висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково лише щодо вимог до другого відповідача, оскільки такі вимоги доведені суду належними та допустимими в розумінні вимог чинного процесуального законодавства документальними доказами, а вимоги до першого відповідача є безпідставними та такими, що не узгоджуються із обовязковими вимогами чинного цивільного законодавства, позбавленими будь-якого фактичного та юридичного мотивування, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову до [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: partial