Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 12 березня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики згідно якого позивач передав у борг 350 000,00 гривень строком повернення до 30 червня 2019 року. Однак, [PERSON] у визначений договором строк позику не повернув. 01 листопада 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів протягом семи днів з дня отримання вимоги, але не пізніше 14 листопада 2019 року. Проте відповідачем така вимога не була отримана та кошти не були повернуті. За порушення терміну повернення позики, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] проценти на рівні облікової ставки НБУ, 3% річних та інфляційні втрати. 12 лютого 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснив наступне. Відповідач визнає та не заперечує факт отримання коштів у зазначено розмірі та прострочення їх повернення. Відповідач зазначає, що повернув позивачу кошти в розмірі 94 510,05 гривень. Відповідач не визнає позовні вимоги в частині стягнення процентів, оскільки є відповідна правова позиція. Також, відповідач у своєму відзиві зазначив, що позивач безпідставно нарахував 3% річний та інфляційні втрати на суму боргу 350 000,00 грн, оскільки відповідач частково повернув кошти. Щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідач також заперечує в повному обсязі. 04 серпня 2020 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому просив суд задовольнити позов в повному обсязі та пояснив, що оскільки відповідач у визначений договором строк не повернув кошти, у зв`язку з чим просить стягнути відсотки передбачені ст. ст. 536 та 1048 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав частково та просив відмовити в їх задоволенні. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 11.03.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник отримав в позикодавця 350 000 грн., яку позичальник зобов`язується повернути до 12 години ранку 30.06.2019 року, що підтверджується копією договору позики (а.с.11-12). Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій. самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Частково заперечуючи проти позову представник позивача пояснив, що відповідач частково погасив борг на підтвердження чого надав копії квитанцій, а тому сума боргу становить 263489 грн. 95 коп. Крім цього, відповідач передав позивачеві 8000 грн. готівкою, але доказів передачі даний коштів надати не може. В судовому засіданні представник позивача, заперечив доводи представника відповідача щодо часткового погашення боргових зобов`язань, оскільки перерахування коштів, що були здійснені на картковий рахунок позивача від імені відповідача не мають ніякого відношення до погашення боргу, оскільки дані перерахування коштів були здійснені в рамках інших спільних проектів позивача та відповідача. Також зазначив, що в квитанціях не зазначено призначення платежу. Відповідно до пункту 2 договору позики, при виконанні позичальником свого зобов`язання за цим договором, на розсуд позичальника може бути обрана готівкова або безготівкова форма повернення позики. В разі безготівкового перерахування суми позики грошові кошти перераховуються позичальником на рахунок позикодавця, якій він повідомляє додатково. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач перерахував на картковий рахунок позивача 86 510 грн. 05. коп. Дані перерахування були здійснені в період з 22.03.2019 року по 25.10.2019 року. В судовому засіданні представник позивача не заперечував той факт, що картковий рахунок, на якій було здійснено перерахування відповідачем, належить позивачеві. Дійсно в копіях квитанції не зазначено призначення платежу, але на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено факту, що кошти, які були перераховані відповідачем на картковий рахунок позивача, були здійснені в рамках інших зобов`язань, а тому суд приймає до уваги дані квитанції та враховує 86 510 грн. 95 коп. в рахунок часткового погашення боргу за договором позики від 12.03.2019 року. Крім того, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 3 Договору позики від 12.03.2019 року, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] не виконав свої зобов`язання по договору позики, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 263 489 грн. 95 коп. суми основного боргу, 3 % річних та інфляційні витрати, але суд не погоджується з розрахунком позивача. Враховуючи період, за якій позивач просить суд стягнути 3 % річних, а саме з 01.07.2019 року по 31.12.2019 року, то дана сума з урахуванням погашена боргу частинами в цей період за кожним платежем окремо становить 4098 грн. 97 коп. Сума інфляційних витрат за період з 01.07.2019 року по 30.11.2019 року, з урахуванням погашена боргу частинами в цей період за кожним платежем окремо становить 1449 грн. 85 коп. Що стосується вимог позивача про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відносини між громадянами щодо договорів позики регулюються нормами статей 1046, 1047 та 1048 Цивільного кодексу України. З цього випливає, що фізична особа, яка надає грошові кошти в позику, абсолютно правомірно,

Outcome: partial