Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, посилаючись на те, що відповідач є власником (наймачем) квартири [ADDRESS] та зареєстрована як побутовий споживач, особовий рахунок [NUMBER]. Стверджує, що не зважаючи на постачання теплової енергії в період з 1 вересня 2007 року по 1 липня 2015 року, відповідач не здійснює її оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. Просить суд стягнути з відповідача 4 077,65 грн. заборгованості за постачання теплової енергії та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, про підтримання позову в повному обсязі та відсутність підстав для застосування строку позовної давності за умови подання такої заяви відповідачем. Відповідач у судове засідання не з'явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, про визнання позову на суму 3 888,69 грн. та про необхідність застосування строку позовної давності. З урахуванням ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що відповідач зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS], за якою у товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», яке є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія», що надає послуги з постачання теплової енергії (а.с.13), відкритий особовий рахунок на ім'я відповідача [NUMBER]. У відповідності до розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 1 вересня 2007 року по 1 липня 2015 року по особовому рахунку [NUMBER] існує заборгованість в розмірі 4 077,65 грн. (а.с.5-7). Розрахунок здійснено на основі тарифів, погоджених рішенням виконавчого комітету Артемівської міської ради Донецької області від 5 березня 2008 року №173 та від 1 жовтня 2008 року №729, а також затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 14 грудня 2010 року №1831 (а.с.12 на звороті) та постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 6 червня 2014 року №650, від 11 липня 2014 року №899 (а.с.11-12). Інших доказів наявності заборгованості чи її погашення суду не представлено. Згідно з п.5 ч.2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У відповідності до ч.5 п.40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року №1198, споживач теплової енергії зобов'язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14. Вирішуючи заяві відповідача про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п'ятою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За частинами першою, другою статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Встановлено, що відповідач багаторазово протягом вересня 2007 року - травня 2015 року частково оплачувала заборгованість за житлово-комунальні послуги, найдовший період несплати становив 27 місяців (з жовтня 2008 року до січня 2011 року); останній раз оплата здійснена у квітні 2015 року. Вчинення таких дій щодо оплати свідчить про визнання відповідачем свого боргу та переривало перебіг позовної давності. Крім того, за заявою відповідача здійснювалось нарахування субсидії з метою оплати житлово-комунальних послуг з теплопостачання. Відтак, встановивши викладені факти, суд вважає неможливим застосування строку позовної давності до вимог позивача. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач-споживач не здійснила оплату за послуги з постачання теплової енергії, надані позивачем, за період з 1 вересня 2007 року по 1 липня 2015 року, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved