Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовними вимогами до відповідача, які в ході судового розгляду уточнив, просить визнати термін праці на 0,2 ставки згідно скасованого наказу № 5 від 31.01.2011 року вимушеним прогулом та зобовязати відповідача відновити йому незаконно змінені умови праці, зокрема, нарахувати йому заробітну плату за період з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року в сумі 0,6 окладу; зобовязати відповідача здійснити перерахунок та виплатити йому різницю в окладі 16323,39 грн. за час вимушеного прогулу за період з 05.04.2011 року до 19.03.2012 року, з яких сплатити обовязкові податки та збори, у тому числі помісячно, у пенсійний фонд з метою відновлення йому загального та пенсійного стажу. Свої вимоги мотивує тим, що він працював у Львівському відділенні Українського державного геологорозвідувального інституту на посаді старшого наукового співробітника та на підставі наказу керівника Львівського відділення УкрДГРІ від 31.01.2011 року № 5 йому було встановлено неповний робочий тиждень 0,2 ставки (з одним робочим днем). В подальшому, на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03.06.2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року, зазначений наказ був скасований за позовом одного із співробітників підприємства. Оскільки судом було визнано незаконність застосування до всіх працівників Львівського відділення УкрДГРІ змін умов праці передбачених наказом від 31.01.2011 року № 5, мав місце вимушений прогул, так як весь період дії незаконного наказу він був змушений працювати лише один день на тиждень замість трьох, внаслідок чого йому неправомірно нараховувалася заробітна плата виходячи із розрахунку 0,2 ставки. А тому, враховуючи, що за перебування його у вимушеному прогулі протягом 9 місяців 10 днів йому підлягає до сплати відповідачем 16323 грн. 39 коп., просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, дав пояснення аналогічні вище наведеним. Представник відповідача Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» в судовому засіданні відносно позову заперечила, суду пояснила, що позивач уже звертався до суду із аналогічним позовом, який рішенням суду вирішений, і з приводу вимог позивача про стягнення заробітної плати за спірний період судом постановлено рішення про відмову у позові, яке переглядалося в апеляційній інстанції і на даний час є таке, що набрало законної сили. Заявлені вимоги на її думку є тотожними тим, що розглядалися, оскільки їх предметом є виплата різниці заробітної плати між 0,2 та 0,6 ставки за період з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року, але різне формальне оформлення таких. Крім цього, вважає що позивачем пропущено трьохмісячний строк на звернення до суду за захистом порушеного трудового права встановлений у ст.233 КЗпП України, а його посилання на розгляд судами інших аналогічних трудових спорів є безпідставними, оскільки кожні трудові відносини між роботодавцем та працівником носять індивідуальний трудовий характер. Враховуючи наведені обставини, просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оглянувши матеріали цивільної справи № 2/1312/1677/12, суд позов задовольняє частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Львівським відділенням Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут», структурним підрозділом Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут», працюючи на посаді старшого наукового співробітника з виплатою 0,6 ставки. Згідно наказу Державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» від 05 березня 2012 року № 11, Львівське відділення УкрДГІ ліквідовано з 01.07.2012 року. На підставі наказу від 31 січня 2011 року № 5 «Про роботу ЛВ УкрДГРІ на умовах неповного робочого дня» (а.с.6-7), йому та іншим працівникам, починаючи з 05 квітня 2011 року і до покращення фінансового стану відділення, було встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки. На підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 03 червня 2011 року (а.с.8-10), залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2012 року (а.с.11-12), за позовом іншого працівника до ДП УкрДГІ, наказ Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31 січня 2011 року № 5 скасовано. Згідно з ч.1 ст.14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та відповідно до ч.2 одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, оскільки рішенням суду було встановлена незаконність наказу Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31 січня 2011 року № 5 в цілому, а відтак є очевидною і незаконність зміни істотних умов праці позивача із 0,6 ставки на 0,2 при яких позивач фактично перебував у вимушеному прогулі, будучи змушеним виходити на роботу один раз на тиждень замість трьох та отримуючи заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу. Однак, як встановлено в ході судового розгляду, після скасування наказу Львівського відділення УКрДГІ від 31 січня 2011 року № 5, істотні умови праці позивача, які існували до його прийняття були йому поновлені лише з 16.01.2012 року. Враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку про те, що відповідачем безпідставно відновлено істотні умови праці позивача з виплатою 0,6 ставки лише з 16.01.2012 року, такі підлягають відновленню з часу їх неправомірної зміни на підставі незаконного наказу із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 16323 грн. 39 коп. у відповідності до вимог ст.235 КЗпП України. А тому в цій частині позовні вимоги слід задоволити, визнати незаконними зміни істотних умов праці позивача на посаді старшого наукового співробітника у ЛВ ДП «Український державний геологорозвідувальний інститут» протягом спірного періоду, внаслідок яких він перебував у вимушеному прогулі, зобовязати відповідача відновити [PERSON] істотні умови праці, які існували до прийняття наказу № 5 від 31.01.2011 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судові витрати слід покласти на відповідача. При цьому, суд погоджується із розрахунком, який подано позивачем, оскільки він здійснений виходячи із різниці його середнього заробітку, і такий відповідачем не оспорювався. Оскільки позивач отримав заробітну плату за цей період за 0,2 ставки, тому він має право на отримання різниці між середнім заробітком та отриманими коштами. А отже, йому підлягає виплаті за період з 05.04.2011 року по 16.01.2012 року 0,4 ставки щомісячно. Задовольняючи в цій частині позовні вимоги, одночасно суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що заявлені вимоги не можуть розглядатися судом, з мотивів того, що судом уже з приводу цих вимог розглядався спір, за результатами якого було постановлено судове рішення про відмову в позові, яке набрало законної сили, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2/1312/1677/12, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.11.2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.08.2013 року, позов [PERSON] задоволено частково, а позовні вимоги про здійснення перерахунку заробітної плати на умовах неповного робочого тижня з виплатою 0,6 ставки заробітної плати за період з 05.04.2011 року по 16.01.2011 року включно, залишено без задоволення за їх безпідставністю. Однак, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтвердив позивач, предметом заявлених позовних вимог в даному провадженні є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що мав місце внаслідок незаконного погіршення умов праці позивача. За таких обставин, оскільки у цивільній справі № 2/1312/1677/12 при постановленні рішення від 16.11.2012 року про відмову у задоволенні позову суд керувався ст.ст.2, 94 КЗпП України, а в даному провадженні перевіряється доведеність позовних вимог виходячи із положень ст.235 КЗпП України, тому суд приходить до переконання про безпідставність твердження стороною відповідача про тотожність заявлених позивачем позовних вимог, і такі стосуються різних предметів позову. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що підстав для постановлення ухвали про відмову у закритті провадження у суду немає, оскільки про це жодною стороною у справі клопотання не заявлялося, а відповідач настоював на відмові у задоволенні позову з цих підстав. Також суд не може погодитися із запереченнями відповідача про відсутність підстав для задоволення позову внаслідок пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду із трудовим спором про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд вважає, що кошти, про стягнення яких просить позивач, а саме середній заробіток за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України), слід прирівнювати до заробітної плати, позов про стягнення якої не обмежується будь-яким строком згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України, при цьому суд виходить з такого. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто заробітною платою є виплати, на які працівник має право не лише відповідно до умов трудового договору, а й відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Суд вважає, що ст.235 КЗпП України якраз і є тією державною гарантією виплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні його на роботі, тобто гарантією працівнику, що після рішення суду про поновлення його на роботі він знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а останній повинен надати йому роботу та відповідну оплату такої. З врахуванням наведеного суд переконаний, що позивачем строк звернення до суду з вказаними позовними вимогами не пропущено, а тому в цій частині заперечення відповідача є також безпідставними. Задовольняючи позовні вимоги у зазначеній частині, одночасно суд вважає безпідставною вимогу позивача про покладення обовязку на відповідача здійснити нарахування заробітної плати за спірний період, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України судом при відновленні попередніх умов праці, стягується з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім цього з приводу нарахування та виплати заробітної плати за спірний період судом розглядався спір за позовом позивача, і в його задоволенні було відмовлено рішенням суду від 16.11.2012 року, яке набрало законної сили. А тому в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. Крім цього, суд вважає зайвою вимогу позивача про покладення обовязку на відповідача здійснити відрахування із виплаченої йому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обовязкових податків та зборів, у тому числі помісячно, у пенсійний фонд з метою відновлення йому загального та пенсійного стажу, оскільки такі відрахування до державного бюджету здійснюються в обовязковому порядку в процесі примусового виконання рішення суду.

Outcome: approved