Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

Позивачем [PERSON] заявлено до суду цивільний позов в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом вселення їх у вказану квартиру та надання ключів від вхідних дверей до всіх приміщень квартири. В позовній заяві та в своїх поясненнях в судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали і вказували на проживання [PERSON] із [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] однією сім'єю, ведення спільного господарства, без реєстрації шлюбу. Батьками малолітньої дитини згідно акту про народження є [PERSON] та [PERSON] Оскільки у власності відповідача [PERSON] та інших відповідачів перебувала спірна квартира, то у вказаному житловому приміщенню проживали [PERSON] та [PERSON] разом із їх неповнолітньою дитиною [PERSON] Відповідач [PERSON] за згодою інших відповідачів зареєстрував у вказаному житловому приміщенні свою малолітню дитину і [PERSON] та [PERSON] проживаючи в квартирі набули право на користування нею. Претензій інших відповідачів до позивача щодо спільного проживання в квартирі із [PERSON] не було, оскільки дитина була хвора. Після проведення дитині хірургічної операції в місті Києві та приїзду в місто Чернівці по адресі свого місця проживання позивач та хвора дитина не були допущені відповідачами до приміщення квартири [ADDRESS] і змушені винаймати житло в теперішній час. Позивач просить задовольнити позовні вимоги і вселити її та малолітню дитину в займану ними квартиру, надавши ключи від вхідних дверей і всіх приміщень квартири. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні та відповідачі в своїх письмових поясненнях категорично заперечили проти позову, вважали вимоги не обгрунтованими, а позов таким, що не підлягає до задоволення з підстав не проживання та не вселення позивача та малолітньої дитини у спірну квартиру, належну їм на праві власності. Відповідач [PERSON] в фактичних шлюбних відносинах з позивачем у справі [PERSON] не перебував, однією сім'єю з разом нею та малолітньою [PERSON] ніколи не проживав в спірному приміщенні. Вважають, що за відсутності рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю інші докази по доведенню таких обставин є недопустимими і неналежними. Вказують, що відповідач [PERSON] має свою сім'ю, в який проживає тривалий час, 10.02.2013 року прийняв церковний брак з жінкою, з якою перебував в фактичних сімейних відносинах, а 29.07.2014 року офіційно зареєстрував з нею шлюб. Зазначають, що місцем реєстрації дитини при народженні є місце реєстрації її матері і факт реєстрації народження дитини за спільної заявою чоловіка та жінки свідчать лише про визнання [PERSON] свого батьківства та не може бути доказом проживання однією сім'єю. Посилаються на акти обстежень, складеними ЖРЕП №5 якими доводиться, що позивач та малолітня дитина за вказаною адресою не проживають, а письмовими поясненнями мешканців будинку доводиться, що позивача та малолітню дитину вони не знають, ніколи не бачили і вони в квартирі не проживали, а також не було конфліктних ситуацій, спроб примусового вселення [PERSON] з дитиною та перешкоджання її вселенню або доступу до квартири. Вказує на подання позивачем недостовірної інформації, оскільки остання у вказаний період проживала та була зареєстрована за іншими адресами місця проживання. Відповідачі вказують в своїх поясненнях, що реєстрація малолітньої дитини за адресою [ADDRESS], мала формальний характер і не породжує виникнення в неї права користування цим житловим приміщенням та не є місцем проживання дитини за відсутності встановленого факту проживання дитини за цією адресою разом з її батьком, як власником частини приміщення. Відповідачі також заперечують факт перешкоджання входженню в приміщення квартири, оскільки вхідні замки в квартирі не замінювались. Зазначають, що позивачами не надано доказів виникнення та наявності в них права користування житлом, яке вимагає судового захисту, та фактів порушення цього права, а тому рахують позов безпідставним і не підлягаючим до задоволення. Представник третьої особи на стороні позивача Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, подавши суду заяву в якій просив справи розглянути у його відсутності та вирішити позов згідно чинного законодавства не порушуючи інтересів малолітньої дитини. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог та задоволення позову. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 00018433332 від 27.07.2017 року та свідоцтва про народження [NUMBER], батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Запис про народження дитини проведено відповідно до ст. 126 СК України за заявою жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою, про що складено відповідний актовий запис 21.02.2014 року № 07. У відповідності до довідки КЖРЕП №5 від 12.08.2017 року №1096, виданої [PERSON] його сім'я складається з 7 чоловік і зареєстрованими за адресою місця проживання: [ADDRESS], є з 21.07.1998 року - власник [PERSON], з 21.02.1975 року - дружина [PERSON], з 21.02.1975 року - донька [PERSON], з 02.07.1996 року - внук [PERSON], з 20.12.1996 року - внучка [PERSON], з 21.02.2013 року - правнучка [PERSON]І, з 22.04.2016 року - правнучка [PERSON] Власниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.03.1993 року виданого згідно розпорядження від 22.02.1993 року №347 на праві спільної сумісної власності є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно виписки №733 від 18.07.2016 року з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворої [PERSON], [INFO], проживаючої в [ADDRESS], з 11.07.2016 року по 18.07.2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в Державній установі «Інститут отоларингології ім. проф. Коломийченка» НАМН України з встановленим діагнозом: двостороння сенсоневральна глухота, аденоїдна вегетація ІІ ступеня. 12.07.2016 року було проведено хірургом кохмарну імплантацію на лівому вусі, аденотомію. За актом №193 від 11.08.2017 року, затвердженим начальником КЖРЕП-5 12.08.2017 року, комісією в складі працівників КЖРЕП-5 встановлено, що по [ADDRESS] зі слів сусідів та мешканців будинків з липня 2016 року виявлено факт перешкоджання користуватись приміщеннями квартири №6 та проживання в квартирі неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], що підтверджено сусідами: [PERSON], [PERSON]. Вказаний акт підписано всіма членами комісії та сусідами. За актом №181 від 26.08.2016 року, затвердженим начальником КЖРЕП-5, комісією в складі працівників КЖРЕП-5, на адвокатський запит №47 від 25.08.2016 року при виході на місце за адресою: [ADDRESS], зі слів сусідів виявлено, що малолітня [PERSON], [INFO] за даною адресою не проживає, що підтверджено сусідами: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вказаний акт підписано всіма членами комісії та сусідами. За актом №344 від 03.10.2016 року, затвердженим начальником КЖРЕП-5, комісією в складі працівників КЖРЕП-5 встановлено, за слів сусідів в [ADDRESS] проживає без реєстрації [PERSON] разом з донькою [PERSON] наталією Віталіївною, яка зареєстрована в с. Рідківці Новоселицького району Чернівецької області і проживає з 01.09.2015 року по даний час, що підтверджено сусідами: [PERSON], [PERSON] Вказаний акт підписано всіма членами комісії та сусідами. Довідка №2436 від 04.10.2016 року видана КЖРЕП-5 видана гр. [PERSON] та [PERSON], в тому, що вони дійсно проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS], з 01.09.2015 року по даний час згідно акту КЖРЕП-5 від 03.10.2015 року. З поданих письмових пояснень та копій доданих до них позовної заяви і ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30.08.2017 року по справі №727/5141/17 вбачається, що на розгляді суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON], треті особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], до [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON], третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про визнання малолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], провадження по якій зупинено до вирішення по суті позову по даній справі. Показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується обставини викладені в акті №193 від 11.08.2017 року щодо виявлення в липні 2016 року факт перешкоджання користуватись приміщеннями квартири №6 та проживання в квартирі [PERSON] та її неповнолітній дочці [PERSON], [INFO], а також спростовуються доводи відповідачів та їх представника щодо неможливості входження до під'їзду будинку та відкриття дверей квартири, оскільки останні ввійшли разом із позивачем та малолітньою дитиною до будинку, перебували біля вхідних дверей квартири та при намаганні увійти до квартири не змогли здійснити вказані дії, при цьому чули, що в квартирі перебувають мешканці. Судом критично оцінюються обставини викладені в актах КЖРЕП-5, поданих відповідачами і їх представником №201 від 14.08.2017року, №239 від 08.09.2017р, №154 від 21.04.2017р., №181 від 26.08.2016р., складення яких проводилось зі слів сусідів без допиту останніх в судовому засіданні в якості свідків, тому у відповідно до норм ч.2 ст. 90 ЦПК України не можуть бути допустимим доказом існування обставин. При цьому подані до суду відповідачами та їх представником письмові докази про обставини проживання або не проживання позивача та малолітньої дитини в спірному житловому приміщенні, які стосуються періоду до 22.04.2016 року - часу реєстрації в квартирі [ADDRESS] малолітньої [PERSON], не містять обставин, що є предметом позову і судом до уваги не беруться. Зверненням 25.04.2016 року відповідача [PERSON] до директора департаменту, начальнику управління місцевих пільг та допомог, контролю за призначенням пенсій та з питань опіки департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради з заявою про видачу матеріальної допомоги для встановлення імплантату дитині [PERSON], рішенням Чернівецької міської ради №245 від 26.05.2016 року про задоволення заяви [PERSON] та надання йому грошової допомоги на лікування малолітньої доньки, а також розпорядженням Голови Чернівецької ОДА №114 від 30.06.2016 року про перерахування на розрахунковий рахунок Центру по нарахуванню і здійсненню соціальних виплат і виплата [PERSON] грошової допомоги на лікування доньки, - підтверджують обставини проживання останнього разом із дитиною та її матір'ю в період з 22.04.2016 року по час виїзду в місто Київ на лікування 10.07.2016 року. Представлені відповідачами та їх представником копія свідоцтва про шлюб між гр. [PERSON] та іншою жінкою про укладення між останніми 29.07.2014 року шлюбу, зареєстрованого 29.07.2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №1163, та копія свідоцтва про вінчання від 12.02.2013 року про здійснення обряду вінчання у православному храмі Чернівецької Буковинської Єпархії із співставленням з часом зачаття та народження малолітньої дитини [PERSON], [INFO], є доказами моральності поведінки відповідача [PERSON], а не факту його проживання разом із дитиною та її матір'ю в спірному житловому приміщенні. Подані до суду позовна заява і ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30.08.2017 року по справі №727/5141/17, виходячи з суті заявлених позовних вимог, підтверджують факт набуття права користування і реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] в спірному житловому приміщенні, що разом із іншими поданими позивачем доказами, підтверджує безумовне право малолітньої дитини, та виходячи з положень ст. 160 СК України, і її батьків проживати в житловому приміщенні по місцю проживання та реєстрації малолітньої дитини. Вказаними вище доказами в їх сукупності спростовуються доводи відповідачів та їх представника, що реєстрація малолітньої дитини за адресою [ADDRESS], мала формальний характер і не породжує виникнення в неї права користування цим житловим приміщенням. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до вимог ст. 158 ЖК України угоди щодо користування жилими приміщеннями укладаються між власником та наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради або в органі управління, що ним утворюється. Відповідачами не надано суду доказів укладення угоди про користування жилим приміщенням, що належить останнім, що спростовує їх доводи про реєстрацію дитини в квартирі лише для отримання соціальної допомоги та здійснення лікування в медичних закладах міста Чернівці. Частиною першою статті 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу зазначених норм та з урахування практики Європейського суду з прав людини в рішеннях судів стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Судом встановлено, що мати [PERSON] та батько [PERSON] малолітньої [PERSON], [INFO], проживають окремо в різних квартирах в зв'язку з здійсненням відповідачами перешкод матері та малолітній дитині проживати в квартирі, де була зареєстрована та проживала дитина за згодою відповідачів в період з 22.04.2016 року по час виїзду в місто Київ на лікування 10.07.2016 року. Обставини відсутності прав у дитини проживати в житловому приміщенні, належному відповідачам, та обставини не проживання дитини в теперішній час у вказаному приміщенні не заперечували відповідачі в своїх письмових поясненнях та їх представник в судовому засіданні. При цьому такі дії відповідачів прямо суперечать інтересам малолітньої дитини та тому з батьків, з ким проживає дитина, і спричиняє шкоду майновим і немайновим правам дитини. Згідно статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно вимог ч. 2, ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Набуття малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] разом з її матір'ю [PERSON] права проживати і користуватись квартирою [ADDRESS] як членів сім'ї та осіб, які постійно проживають, з одним із співвласників вказаної квартири однією сім'єю, та наявність порушення такого права є підставою для його захисту в судовому порядку у відповідності до вимог закону. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позовних вимог позивача, підлягає відшкодуванню сума сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. З огляду на викладене на підставі вимог ст. 47 Конституції України, ст. 64, 150, 156, 157 ЖК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 19, 89, 95, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved