Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач зазначила, що з 2007 по 2012р.р. проживала з відповідачем однією родиною, [INFO]. в них народилася дочка [PERSON], батьком якої в свідоцтві про її народження зазначено відповідача. Просить суд надати її неповнолітній дочці дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України разом з дочкою, без згоди та супроводу відповідача як батька; та надати ій дозвіл на оформлення та виготовлення документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої, без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що в період зимових та весняних канікул бажає показати дитині світ - Китайську народну республіку, відвідати хрещену, яка мешкає в м.Москва Російської Федерації. Відповідач вважає, що, шляхом хабарів, вона вирішить питання про постійне проживання дочки за межами України, та не поверне дитину на батьківщину, тому дозволу на виїзд не надає. В судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та, уточнивши періоди виїзду, просить надати неповнолітній [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд до Російської Федерації, з 25.12.2016 по 30.01.2017р.р., та до Китайської народної республіки (Тайвань), з 20.12.2016 по 30.01.2017р.р., та з 25.03.2017 по 26.04.2017р.р. Співпадіння дат пояснює тим, що буде готувати для дитини відповідні документи для виїзду у дві країни, і термін їх виготовлення спрогнозувати не може, але у будь-якому випадку дівчинка повернеться на батьківщину не пізніше цього часу. В судовому засіданні позов підтримала, просить задовольнити. Додатково пояснила, що погодила питання виїзду дитини з її класним керівником, додатково оплачує позашкільне навчання дівчинки (репетиторство), тобто навчальному процесу (якщо поїздка співпаде у датах з початком навчання) виїзд не зашкодить. Як правило, у січні в їх школі карантин через розповсюдження вірусних захворювань, і діти не вчаться. Крім того, зауважила, що відкриє дочці туристичну візу, яка має чітко встановлений період дії. За законодавством Китайської народної республіки, у випадку порушення цього терміну їй, як матері, загрожує ув'язнення, а дитині - депортування. Ніяких хабарів працівникам відповідних установ в КНР для незаконного вирішення питання постійного проживання там її дочки вона не давала і давати не збирається. Дитина вже двічі відвідувала КНР, і їй дуже сподобалася ця країна. Вона, як і інші діти приносила до школи фотографії з відпочинку, їх розміщували на відповідному стенді та слухали її розповіді. На обидва виїзди дозвіл надавав суд з зазначенням відповідних періодів, і вона сумлінно виконала його рішення. З відповідачем є засоби електронного зв'язку (скайп і т.і.), і вона зобов'язується не перешкоджати дочці спілкуватися з батьком у той час, коли її не буде в Україні. Вона, як мати, робить все, щоб дитина, якій майже 8 років, побачила світ та всебічно розвивалася. Дівчинка фізично здорова, їй подобається літати, і вона це неодноразово робила, тому негативно на її стан здоров'я поїздка не вплине. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що позивач уклала шлюб з громадянином КНР, тому в останній час він постійно чує бесіди про те, що його дочка повинна виїхати та постійно жити в КНР. Вважає, що «гроші роблять все» (дослівно), тому побоюється того, що дитину він надалі не побачить. Крім того, пояснив, що виїздом буде порушений хід навчального процесу. Короткочасна зміна клімату та перельоти негативно відобразяться на здоров'ї дівчинки, а оздоровити її на канікулах можна і вдома. Він, на теперішній час, вже має в своєму розпорядженні електронні засоби зв'язку, але в минулі виїзди позивач лише прислала йому декілька смс про дитину, тому сумнівається, що вона не буде перешкоджати їх спілкуванню. Він розмовляв з дочкою після повернення її з цих поїздок, але вона відповідала йому стримано, не кажучи, сподобалось їй чи ні. В судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений під розписку в залі суду. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Представник третьої особи вважає, що позов підлягає задоволенню. Зі сторонами вона знайома з 2015р., оскільки брала участь в судових розглядах попередніх позовів [PERSON] про надання дозволу її дочці на виїзд за кордон. Охарактеризувати позивача може тільки з позитивної сторони, а заперечення відповідача вважає наслідком особистих неприязних відносин сторін. Неповнолітній [PERSON] в судовому порядку вже надавалися дозволи на виїзд за межі України без згоди та супроводу батька, і всі рішення суду позивач сумлінно виконала. Тому вважає, що задоволення позову буде в інтересах дитини, сприятиме її всебічному розвитку, розширенню світогляду та оздоровленню. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO]. в сторін народилася дочка [PERSON], батьком якої в свідоцтві про її народження зазначено відповідача (а.с.6). Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини та зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Так, згідно з п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»та вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Позивачка у своїй заяві просить надати дозвіл на виїзд до Російської Федерації, з 25.12.2016 по 30.01.2017р.р., та до Китайської народної республіки (Тайвань), з 20.12.2016 по 30.01.2017р.р., та з 25.03.2017 по 26.04.2017р.р. Позивачем конкретизовано час, з якого дитина буде виїжджати до певної країни, період та місце перебування дитини у цій країні. Позивачка вказує метою виїзду за межі України разом з неповнолітньою дитиною необхідність спілкування з хрещеною та розширення світогляду. Відповідач заперечував, пояснюючи, що його дочка може не повернутися до України, оскільки позивач дасть хабара, і дівчинка залишиться жити в КНР. Крім того, зауважив, що через виїзди постраждає навчальний процес та здоров'я дитини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодного доказу на підтвердження цих заперечень суду не надано. Щодо посилання відповідача на порушення його прав у спілкуванні з дитиною, як батька, що закріплені ст.153 СК України, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.ч. 1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «...малолітнє дитя не повинне, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучний зі своєю матір'ю». Принцип 7 цього міжнародного правового акту передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Як з'ясовано в судовому засіданні, сторони однією сім'єю не проживають з 2012р., відповідачу встановлені часи спілкування з дитиною. В судовому засіданні позивач пояснила, що проти спілкування дочки з батьком вона не заперечує та цьому не перешкоджає, а вона, як мати, хоче показати дитині, якій майже 8 років, і у якої формується світогляд, інші країни та звичаї. Враховуючи частину 1 статті 3 Конвенції про права дитини, щодо приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а сам виїзд дитини за кордон не порушує прав відповідача, як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах дочки. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, у даному випадку позивач виконує свій материнський обов'язок щодо неповнолітньої дочки. Доказів про протипоказання дитині перельотів та зміни клімату за станом здоров'я суду не надано. Виїзд дитини є короткотривалим, більшою частиною охоплюється періодом шкільних канікул, позивач погодила відсутність дитини в навчальному закладі безпосередньо з її класним керівником. Конкретне місце перебування дівчинки, дата і мета виїзду визначені. У сторін наявні засоби електронного зв'язку, і позивач зобов'язується забезпечити спілкування дівчинки з батьком на час її відсутності. Припущення відповідача про наміри позивача дати хабар посадовим особам КНР, які відповідальні за міграційний контроль, не можуть бути покладені в основу судового рішення. Виготовлення документів для виїзду неповнолітньої дитини за кордон на підставі судового рішення вочевидь займе певний проміжок часу, що, в свою чергу, може й унеможливити відвідини якоїсь країни. Тому суд вважає за можливе прийняти до уваги дати, зазначені позивачем. На підставі викладеного суд вважає, що задоволення позову не суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, а також обізнаності їх про конкретне місце перебування дівчинки, мети цього перебування та конкретного проміжку часу, на який її буде вивезено за межі України, і вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved