Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач за основним позовом [PERSON] звернувся до суду, посилаючись на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], який було розірвано 24 листопада 2012 року. Під час шлюбу подружжям була набута двокімнатна квартира [ADDRESS], яка була придбана позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2001 року. Враховуючи, що дружина та чоловік мають рівні права на майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач просив поділити вказане майно, виділити кожному із сторін по 1/ 2 частині квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідачки на його користь понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 3441 грн. 17 жовтня 2013 року позивач за основним позовом [PERSON] збільшив позовні вимоги та, крім розподілу спільного майна подружжя, просив усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселити його в квартиру [ADDRESS], оскільки відповідачка [PERSON] перешкоджає йому в користуванні квартирою та не допускає його до власності. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на половину спірної квартири, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана на грошові кошти, які вона позичала у свого брата [PERSON] До придбання спірної квартири відповідач та їх з позивачем син [PERSON] мали у власності однокімнатну квартиру, яку вони разом із чоловіком вирішити продати для того, щоб поліпшити житлові умови. Отримані від продажу однокімнатної квартири гроші відповідачка повернула своєму братові. Тому вважає, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, у зв'язку із чим вона не є спільною сумісною власністю подружжя. Третя особа [PERSON] звернувся до суду із самостійним позовом, в якому зазначив, що разом із батьками проживав в однокімнатній квартирі [ADDRESS], яка належала за правом власності йому та його матері [PERSON] У 2001 році батьки вирішили цю квартиру продати та придбати двокімнатну квартиру з метою поліпшення житлових умов, на що батьком [PERSON] було отримано дозвіл від органу опіки та піклування. Але при купівлі двокімнатної квартири батьки в порушення діючого законодавства квартиру оформили на [PERSON], чим порушили права третьої особи, як неповнолітньої на той час дитини. Крім того, [PERSON] зазначив, що грошові кошти на придбання двокімнатної квартири батьки зайняли у брата матері [PERSON] , а після продажу однокімнатної квартири отримані гроші повернули [PERSON] Також [PERSON] зазначив, що його батько обіцяв оформити частину квартири на нього, але свої обіцянки не виконав, а після того, як відносини між батьками погіршилися і вони розірвали шлюб, йому стало відомо, що батько звернувся із позовом про розподіл спірної квартири без його участі. У зв'язку із чим [PERSON] просив визнати за ним право власності на 1/ 2 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач за основним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги, проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] заперечували, оскільки спірна квартира є спільним майном подружжя, яке було придбано під час шлюбу. Однокімнатна квартира, яка перебувала у власності [PERSON] та [PERSON], була продана вже після придбання спірної квартири, тому посилання відповідача та третьої особи на те, що спірна квартира була придбана за їх особисті кошти є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі. Також позивач пояснив, що з 08 квітня 2013 року не має доступу до квартири, тому що відповідач змінила замки на вхідних дверях. Крім того, в квартирі залишилися його речі, які він до цього часу не може забрати. Відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] заявлені нею та [PERSON] позовні вимоги підтримала, проти задоволення основного позову заперечувала та пояснила, що позивач створив нову сім»ю і натепер проживає з іншою жінкою, тому спірною квартирою не цікавиться і в квартиру не приходить. Також відповідач наполягала, що спірна квартира не є спільним майном подружжя, оскільки була придбана на її особисті кошти, тому що вона та її син були власниками однокімнатної квартири. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] проти основного позову заперечували, заявлені позовні вимоги та позов [PERSON] просили задовольнити, оскільки [PERSON] був власником 1/ 2 частини однокімнатної квартири, яка була продана його батьками. Однак, не дивлячись на рішення органу опіки та піклування, [PERSON] оформив спірну квартиру тільки на себе, чим порушив права [PERSON], як неповнолітньої на той час особи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з»явився, надав судові заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення покладав на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає позови [PERSON] та [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню, позов [PERSON] таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 1989 року до 24 листопада 2012 року / а. с. 39-40/. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] / а. с. 36/. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 березня 1998 року, виданого ВП ПАТ «Турбоатом» за р. № 1083 [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] на праві власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS], проти чого не заперечували сторони в судовому засіданні / а. с. 40/. Відповідно до ст. 177 ч. 2, 4 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо їх майнових прав : укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/ або державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло. При розгляді цього спору судом встановлено, що з метою поліпшення житлових умов подружжям [PERSON] було прийнято рішення щодо продажу однокімнатної квартири та придбання двокімнатної квартири, оскільки цього потребували в тому числі і неповнолітнього [PERSON]. Як вбачаться з рішення виконавчого комітету Червонозаводської районної ради в м. Харкові № 121/7 від 24 травня 2001 року до виконкому звернувся [PERSON] з проханням дати згоду від імені неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], на оформлення договору купівлі-продажу його частини приватизованої однокімнатної квартири [ADDRESS] у зв'язку із купівлею двокімнатної квартири [ADDRESS] з метою покращення житлових умов. У зв'язку із чим виконком прийняв рішення надати згоду [PERSON] від імені неповнолітнього [PERSON] на оформлення договору купівлі-продажу його частини приватизованої однокімнатної квартири [ADDRESS]. Договір від імені неповнолітнього [PERSON] підписати його батькові [PERSON] та одержати 1 / 2 частину належних дитині грошей від продажу квартири / а. с. 44/. Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 09 серпня 2001 року [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], продали квартиру [ADDRESS] . Грошові кошти в розмірі 9000 грн. [PERSON] та [PERSON] для сина [PERSON] одержали від покупця квартири ще до підписання договору. Вказаний договір підписано продавцями [PERSON] та [PERSON], а також покупцем [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] / а. с. 43/. Таким чином, [PERSON] зі згоди органу опіки та піклування уклав договір купівлі продажу, за яким продав належну його неповнолітньому синові [PERSON] 1/ 2 частину квартири [ADDRESS], власником якої він був, та отримав від продажу грошові кошти. Відповідно до ч. 5 ст. 177 СК України при вчиненні одним з батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Тобто після продажу належної неповнолітньому [PERSON] частини квартири, його батьки [PERSON] та [PERSON] за отримані від продажу грошові кошти повинні були купити йому інше житло, однак таких дій не здійснили. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що отримані ним в результаті укладання договору купівлі-продажу грошові він передав [PERSON], яка витратила їх на особисті потреби. Однак в судовому засіданні ці пояснення позивача не знайшли свого підтвердження. Як вбачається з рішення виконкому Червонозаводської районної ради м. Харкова [PERSON] звернувся до виконкому з заявою про надання дозволу на продаж належної синові частини квартири з метою купівлі двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 22 березня 2001 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив двокімнатну квартиру[ADDRESS] за 6500 грн. Вказаний договір підписано продавцем та покупцем та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 5222 / а. с. 42/. Тобто, позивач [PERSON] придбав спірну квартиру ще до отримання ним згоди органу опіки та піклування на продаж належної його синові частини однокімнатної квартири. Але після винесення виконкомом рішення щодо надання згоди на продаж частини однокімнатної квартири у зв'язку із купівлею двокімнатною квартири та після укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], ні [PERSON], отримавши кошти, належні [PERSON] від продажу частини квартири, ні [PERSON] не оформили право власності їх неповнолітнього сина на частину придбаної двокімнатної квартири, чим порушили право неповнолітнього [PERSON] на майно. У зв'язку із чим суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на частину квартири [ADDRESS]. Вирішуючи питання щодо визначення розміру його частки, суд приймає до уваги, що [PERSON] мав у власності 1/ 2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 36,5 кв. м., тобто його частина складала близько 18 кв. м., загальна площа квартири [ADDRESS] складає 48,5 кв. м., 1/ 3 частина від площі квартири складає близько 16, 3 кв. м., тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/ 3 частину спірної квартири. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини / навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку / доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу, суд вважає, що 2/3 частини вказаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 1 ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У зв'язку із чим суд приходить до висновку, що сторони мають рівні права на володіння спільним майном, яке було придбано ними в період перебування у шлюбу, тобто кожний з них має право на 1 / 3 частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON].[PERSON]., [PERSON] пояснили судові, що 08 березня 2001 року сім»я [PERSON] зайняла подружжю [PERSON] 6500 грн. на придбання квартири [ADDRESS], які були ними повернуті восени 2001 року після продажу квартири [ADDRESS] Відповідно до ст. 44 ч. 1 п. 2 ЦК України ( в редакції 1963 року), який діяв у 2001 році, правочини громадян між собою на суму більше, ніж сто рублів, повинні укладатися в письмовій формі. Статтею 46 ЦК України ( в редакції 1963 року) передбачено, що недодержання простої письмової форми, яка вимагається законом, позбавляє сторони права, у разі спору, посилатися в підтвердження правочину на показання свідків, а у випадках, прямо вказаних в законі, тягне за собою недійсність правочину з наслідками, які передбачені частиною 2 статті 48 цього Кодексу. Таким чином, факт укладання договору позики відповідно до діючого на той час законодавства має бути підтверджений письмовими доказами, а саме розпискою щодо отримання грошових коштів. Частина 3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦК України передбачають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім обставин, які не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, суд не може прийняти у якості належних доказів показання вищезазначених свідків щодо укладання подружжям [PERSON] договору позики з метою придбання спірної квартири та подальшого повернення боргу за рахунок продажу належної [PERSON] та [PERSON] квартири. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] не доведено, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти, які належали їй особисто від продажу квартири [ADDRESS], тому її вимоги щодо визнання за нею права особистої власності на 1/ 2 частину квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що відповідачкою [PERSON] порушується право позивача на користування належною йому частиною квартири, оскільки [PERSON] не має доступу до квартири, що підтвердила в судовому засіданні [PERSON] Тому суд вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою та вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS]. Враховуючи, що позивачу та відповідачу внаслідок розподілу майна виділяються його частки, кожний з них зобов'язаний до сплати судового збору. Виходячи з вартості спірного майна, визначеного позивачем, а саме 350 280 грн., позивачу та відповідачу виділяється майна кожному на 116 760 грн., тобто кожний повинен сплатити судовий збір в розмірі 1167 грн. 60 коп. Тому зайве сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2273 грн. 40 коп. підлягає поверненню позивачу [PERSON], а з відповідача [PERSON] підлягає достягнути судовий збір в розмірі 367 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial