Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 січня 2014 року відповідач отримала кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при його укладанні надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням й ініціативою Банку. Оскільки [PERSON] уклавши кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, порушувала свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості станом на 13 грудня 2018 року у розмірі 34 247,12 грн., з якої: 4 771,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4 423,55 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 22 944,73 грн. - заборгованість за пенею та штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 607,01 грн. - штраф (процентна складова), тому просить позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі та підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Крім цього, подав відповідь на заперечення, в якому вказав, що укладення договору між сторонами відбулося за принципом договору приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України. Так, відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 14 січня 2014 року. З такої вбачається, що відповідач висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна Gold» та своїм підписом засвідчила, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно виписки з карткового рахунку чітко вбачається, що [PERSON] було встановлено кредитний ліміт та вона отримувала кошти через банкомат, користувалася грошима, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну карту «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Крім цього, з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів встановлено, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором; контррозрахунок нею не наданий. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявок не повідомили. У ході розгляду справи [PERSON] та її представник - адвокат Сочка В.Ю. подали відзив на позов, письмові заперечення та пояснення, в яких у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі. Свою позицію мотивували тим, що договір про надання кредиту укладений 14 січня 2014 року зі строком дії 12 місяців з дня його підписання (п. 1.1.7.11 договору), тобто до 14 січня 2015 року. Згідно розрахунку заборгованості станом на 01 жовтня 2016 року зобов`язання за договором № б/н від 14 січня 2014 року виконані, будь-яка заборгованість відсутня. В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 14 січня 2014 року [PERSON] вказала свої анкетні дані та погодилася з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. При цьому, своїм підписом у заяві відповідач засвідчила, що ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були наданій їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Так, з витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається, що банк надає кредит за різними умовами в залежності від пільгового періоду, відсоткової ставки, неустойки, щомісячних платежів тощо. Однак, в анкеті-заяві чи будь-якому іншому належному та допустимому доказі відсутні відомості про те, що відповідач обрала певну схему кредитування, виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Кредитка «Універсальна» та отримати кредит у відповідному розмірі під визначені відсотки. Крім цього, підпис [PERSON] відсутній на витягах з Умов та правил банківських послуг та витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які знаходяться в матеріалах справи, тому не можна вважати, що саме ці Умови діяли на час підписання анкети-заяви та що ними було узгоджено відсоткову ставку за кредитом, неустойку, комісію та штрафні санкції, відтак вони є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2016 року у справі № 6-2320цс16, від 11 липня 2018 року у справі № 356/1261/16-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 61-787св18 та від 13 червня 2018 року у справі № 226/3556/15-ц. При цьому, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місцями перед зверненням кредитора до суду і починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою (постанова Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-474цс16). Разом з цим, з позовної заяви вбачається, що кредитор почав нараховувати штрафні санкції ще з 01 січня 2017 року, хоча звернувся до суду 28 грудня 2018 року. Враховуючи наведене, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 14 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (який у подальшому змінив назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку було укладено договір про надання банківських послуг, згідно якого банк надав позичальнику 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а. с. 9, 94, 95). З наданого банком розрахунку заборгованості за вказаним договором та виписки по особовому рахунку вбачається, що станом на 13 грудня 2018 року заборгованість [PERSON] перед позивачем становить 34 247,12 грн., з яких 4 771,83 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 4 423,55 грн. - заборгованість за відсотками; 22 944,73 грн. - заборгованість за пенею та 2 107,01 грн. - заборгованість по судових штрафах (а. с. 8, 71-72, 92-93). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно анкети-заяви від 14 січня 2014 року відповідач [PERSON] погодилася з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 9). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Із змісту ст. 634 цього Кодексу вбачається, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Так, договір про надання банківських послуг є договором приєднання, розробленим АТ КБ «ПриватБанк», тому повинен бути зрозумілим усім споживачам і доведеним до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Разом з цим, надана позивачем анкета-заява відповідача про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 14 січня 2014 року свідчить про те, що [PERSON] вивила бажання отримати банківські послуги в АТ КБ «ПриватБанк», однак у ній не зазначено який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до її заяви та істотні умови договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, пільговий період, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру). Доданий до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підписано позичальником. Як вбачається з позовної заяви, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за тілом кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату боргу за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 січня 2014 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також додаткові положення, в яких зокрема вказано на дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (п. п. 1.1.7.11, 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов зрозуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та неустойки (пені, штрафів) саме у розмірах і порядках нарахування, зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 січня 2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28 грудня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. При цьому, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України, одною з них є свобода договору. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вказаний висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 22 червня 2020 року у справі № 174/818/18, від 09 січня 2020 року у справі № 203/4297/18 та від 30 вересня 2020 року у справі № 173/1384/18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки зазначені постанови Верховного Суду прийняті пізніше, ніж постанови Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається представник відповідача, висновки, викладені в них, не суперечать одні одним, тому суд враховує найпізніше висловлені Верховним Судом висновки щодо застосування відповідних норм права. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» між ним та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким останній було надано наступні кредитні картки: 31 жовтня 2016 року - [NUMBER] (термін дії - 09/18), 04 листопада 2016 року - [NUMBER] (термін дії - 09/18), 02 грудня 2016 року - [NUMBER] (термін дії - 05/20) (а. с. 95). З виписки по особовому рахунку [PERSON] за договором № б/н, виданої АТ КБ «ПриватБанк» станом на 27 серпня 2020 року, вбачається рух коштів на вказаних картках та виникнення заборгованості за тілом кредиту (а. с. 92-93). Разом з цим, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 14 січня 2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної відповідачем, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 4 771,83 грн., тоді як заборгованість по відсотках, пені та судових штрафах до задоволення не підлягає - у цій частині у позові слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено 1 921 грн. судового збору. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог (13,93 % від ціни позову), з відповідача слід стягнути на користь позивача 267,60 грн. (1 921 грн. х 13,93 %) судового збору.

Outcome: partial