Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Страхова компанія«ВУСО», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - про стягнення страхового відшкодування, пені та моральної шкоди. Мотивувала свої вимоги тим, що 27.07.2011 року близько 04 год. 30 хв. водій [PERSON] керуючи автомобілем «Citroen Berlingo», р.н. [NUMBER], рухаючись по автодорозі с. Горенка- с. Мощун Києво-Святошинського району Київської області порушив п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року на відстані 300 метрів від будинку № 2 по вулиці Жовтневій в с. Мощун Києво-Святошинського району Київської області, не впорався з керуванням транспортним засобом, в результаті чого здійснив виїзд на ліве узбіччя дороги відносно напрямку руху, де допустив зіткнення автомобіля з деревом. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, вона будучи пасажиром зазначеного транспортного засобу «Citroen Berlingo», р.н. [NUMBER] отримала травми у зв'язку з чим є інвалідом І групи. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Citroen Berlingo», р.н. [NUMBER] була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» на підставі договору обов'язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/0772140 від 09 березня 2011 року, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю та здоров'ю(на одного потерпілого) сто тисяч і франшизою 0 гривень. Позивач зазначає, що відповідача було повідомлено про настання страхового випадку, однак ПАТ «СК «ВУСО» не здійснило виплату страхового відшкодування. Збільшивши позовні вимоги, позивач та її представник вважають, що необхідно ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на лікування у розмірі 14322 гривні 57 копійок, моральної шкоди у розмірі 52000 гривень, витрати пов'язані із стійкою втратою працездатності потерпілим у розмірі 34560 гривень, пеню у розмірі 107421 гривня 92 копійки, інфляційні нарахування у розмірі 73750 гривень 01 копійку, три процента річних від простроченої суми у розмірі 12887 гривень 67 копійок, моральну шкоду за невиплату страхового відшкодування у розмірі 200000 гривень, а також вирішити питання про судові витрати у розмірі витрат на правову допомогу, які становлять суму 19916 гривень. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити у повному обсязі на підставі їх пояснень та доказів, які містяться у матеріалах справи. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Вважав, що позивачем не доведено позовні вимоги, а підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 27.07.2011 року близько 04 год. 30 хв. водій [PERSON] керуючи автомобілем «Citroen Berlingo», р.н. [NUMBER], рухаючись по автодорозі с. Горенка- с. Мощун Києво-Святошинського району Київської області порушив п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року на відстані 300 метрів від будинку № 2 по вулиці Жовтневій в с. Мощун Києво-Святошинського району Київської області, не впорався з керуванням транспортним засобом, в результаті чого здійснив виїзд на ліве узбіччя дороги відносно напрямку руху, де допустив зіткнення автомобіля з деревом. Відповідно до постанови Києво-Святошинського суду Київської області від 06 березня 2012 року винесеної у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON], останнього було звільнено від відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. «в» ст.. 1 Закону України «Про амністію» у 2011 році від 08.07.2011 року, провадження у справі закрито. З матеріалів медико - експертної справи [PERSON], 1982 року народження вбачається, що в зв'язку з отриманими травмами внаслідок скоєння зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, остання отримала першу групу інвалідності. З матеріалів справи встановлено, що вводій забезпеченого транспортного засобу «Citroen Berlingo», р.н. [NUMBER] повідомив страхвика - відповідача по справі, про настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування 17.08.2011 року тобто понад три дня з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди. Суд вирішуючи даний спір вважає необхідним зазначити, що позивачем та його представником при здійсненні розрахунків та обґрунтуванні позовних вимог було застосовано редакцію Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із змінами внесеними у 2012 році. Суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами спору буде вірним і необхідним застосовувати редакцію Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» яка була чинна на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди - 27 липня 2011 року. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(в редакції чинній на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на лікування у розмірі 14322 гривні 57 копійок, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(в редакції чинній на момент настання дорожньо-транспортної пригоди) у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлю лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом. Позивачем не надано суду доказів наявності обґрунтованих витрат у домашніх умовах та купівлю лікарських препаратів, а зокрема суду не надано документального підтвердження таких витрат відповідним медичним закладом, у зв'язку з чим суд вважає таку вимогу [PERSON] недоведеною і такою, яка не підлягає до задоволення. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача за шкоду пов'язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 36-ти мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, суд дійшов висновку про неможливість задоволення такої вимоги, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(в редакції чинній на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди) у зв'язку із стійкою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються доходи, не отримані потерпілим у результаті стійкої втрати потерпілим працездатності(інвалідності), які не відшкодовуються за рахунок іншого обов'язкового виду страхування. Натомість, позивач посилаючись на те, що вона працювала гувернанткою, не надала суду будь-яких доказів того, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди вона перебувала у будь-яких трудових правовідносинах із будь-яким роботодавцем і відповідно отримувала будь-який розмір заробітної платні. Судом також не береться до уваги обґрунтування позивача на наявність підстав, щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 52000 гривень. Вважаючи зазначену вимогу такою, що не підлягає задоволенню, суд зазначає наступне обґрунтування прийнятого рішення в цій частині. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(в редакції чинній на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди), потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовуються у встановленому судом розмірі, відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у п. 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. В матеріалах справи, а так само в ході розгляду справи позивачем та його представником не наведено обґрунтувань та доказів того, що [PERSON] завдано моральну шкоду, в чому така моральна шкода полягає та якими саме діями, бездіяльністю таку шкоду завдано відповідачем. В той же час, на погляд суду вимоги позивача в частині стягненн яз відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми є неправомірними і такими, які не підлягають задоволенню. Відшкодування шкоди - це є відповідальність і не може бути розцінено судом, як боргове зобов'язання і відповідно на розмір шкоди не є вірним нараховувати проценти за користування чужими грошовими коштами, що є певним видом міри відповідальності. В конкретному випадку спір між сторонами виник з приводу деліктних правовідносин, а не зобов'язальні і відповідно дія ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України на правовідносини сторін у даному випадку не поширюється і відповідно правила зазначеної статті застосованню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову повністю. Судові витрат між сторонами розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України. Відповідно суд вважає, що судові витрати у виді витрат на правову допомогу стягненню з відповідача не підлягають, при цьому суд не вдається до оцінки доказів наданих/не наданих позивачем на підтвердження здійснення саме таких витрат, саме у такому розмірі, як про це зазначено у тексті заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Outcome: dismissed