Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулася до суду і просить позбавити права користування жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS] в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області [PERSON] та [PERSON], як тимчасових жильців, та виселення їх без надання іншого жилого приміщення. В зустрічному позові позивачі просять встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] Київської області; визнати право [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] Київської області. В судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити. Відповідачі позов не визнали. З пояснень позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідачів та досліджених по справі доказів встановлено наступне. Ордером №61 на житлове приміщення, виданого на підставі рішення виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради від 12.02.1873 року, сім'ї позивача, за первісним позовом, була надана квартира [ADDRESS]. В 1996 року вище вказана квартира була приватизована [PERSON] та [PERSON]. Відповідач - [PERSON] з 1996 року проживає однією сім'єю з сином позивачки - [PERSON]. Протягом усього періоду спільного проживання однією сім'єю з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (згідно свідоцтва про народження син [PERSON]) проживають у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] вселились в вище вказану квартиру з дозволу обох співвласників квартири, що [PERSON] визнала в судовому засіданні. З 2006 року відповідачі за первісним позовом зареєстровані за адресою: [ADDRESS] що підтверджується паспортними даними та відомостями будинкової книги. [INFO] року помер [PERSON]. Після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала належну йому 1/2 частину квартири. В даний час у [PERSON] виникла потреба поселитись в квартирі, про що вона завчасно попередила відповідачів шляхом передачі відповідної заяви через Переяслав-Хмельницьку міську державну нотаріальну контору. Не зважаючи на попередження відповідачі квартиру не звільнили, в зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду. Позовні вимоги обгрунтовує, тим, що будь-яких домовленостей з відповідачами щодо користування належним їй житлом не існує, а таму відповідачі які зареєстровані та проживають в квартирі повинні бути позбавлені права користування належним їй житлом. [PERSON] та її представник пояснили, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проживають в кавртирі однією сім'єю, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет та речі домашнього вжитку. Останній ремонт в квартирі робився за спільні гроші [PERSON] та [PERSON] Окрім цього відповідачами сплачуються комунальні послуги в повному обсязі з 2001 по 2015 роки, заборгованість за спірною адресою квартири відсутня. Крім того, вказали, що жодним чином не перешкоджали користуванню данною квартирою [PERSON]. Також представник позивача за зустрічним позовом вказала, що на даний час підстави, які існували на момент вселення продовжують існувати. Тобто відповідачі за первісним позовом та третя особа - який є сином позивачки живуть однією сім'єю та ведут спільне господарство. Третя особа - [PERSON] підтвердив в судовому засіданні даний факт, вказавши суду, що до [PERSON] він ставиться, як до дружини, хоча шлюб і офіційно не зареєстрований, а [PERSON] вважає своїм сином таким чином підтвердивши факт, який просять встановити [PERSON] та [PERSON] в зустрічному позові.. Просив відмовити в задоволенні первісного позову. Обставини на які посилаються в зустрічному позові [PERSON] та [PERSON], тобто факт проживання однією сім'єю позивачів за зустрічним позовом та [PERSON] підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню з таких підстав. На момент вселення відповідачів за первісним позовом в квартиру [ADDRESS] діяв Житловий Кодекс УРСР в редакції 01.01.1984 року. Статтею 98 цього Кодексу власнику квартири було дано право вселення тимчасових жильців, яким вони і скористались. Тобто правомірність вселення тимчасових жильців, набуття ними права користування житлом встановлена в судовому засіданні та не оскаржується сторонами. На момент розгляду справи судом єдиним власником квартири є [PERSON]. Підстави для виселення тимчасових жильців встановлені ст. 116 Житлового Кодексу УРСР в редакції чинній на момент розгляду данного спору, тобто із змінами від 05.04.2015року. В судовому засіданні не було встановлено, що відповідачі за первісним позовом систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. [PERSON] та її представник посилаючись на ст. 391 ЦК України стверджували, що відповідач створює перешкоди в корисуванні майном - квартирою в якій проживають [PERSON] та [PERSON], та яка належить [PERSON] А саме, не дають можливості увійти до вказаного приміщення та не звільняють його за вимогою [PERSON] Відповідачі за первісним позовом заперечили щодо даних обставин. В силу положень ст. ст. 60, 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті факти на які посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень. Факт створення перешкод в користуванні квартирою [PERSON] та її представник не довели. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. В пункті 33 ППВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав встановлено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, тобто, статтей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відтак оскільки судом встановлено законність набуття права користування квартирою відповідачами за первісним позовом, виявлено відсутність підстав для виселення тимчасових жильців передбачених ст. 116 ЖК УРСР, не встановлено, що позивачу здійснюються прершкоди в користуванні його власністю та встановлено, що обставини, які стали підставою для вселення на даний час продовжують існувати, у суду відсутні підстави для задоволення данного позову. Щодо зустрічного позову, то суд вважає, що задоволенню підлягає позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю, оскільки даний факт в судовому засіданні доведений показами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та свідків, які були допитані в ході судового засідання. Стосовно позовної вимоги про визнання в судовому порядку право [PERSON] та [PERSON] на користування квартирою [ADDRESS] Київської області та суд вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Так, право на проживання [PERSON] та [PERSON] надали [PERSON] та [PERSON], які на той момент були власниками квартири. На момент розгляду справи позивачі за зустрічним позовом продовжують проживати у [ADDRESS] зареєстровані за вказаною адресою та фактично є користувачами даного приміщення. Суд не погоджується з доводами позивачів за зустрічним позовом, які для захисту своїх прав посилаються на положення ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, оскільки на момент розгляду справи з'ясовано, що єдиним власником цієї квартири є [PERSON] яка має право володіти, користуватись та розпоряджатись даним майном та делегувати таке право іншим особам в рамках цивільно - правових відносин, а також вимагати припинення користування її майном за наявності обставин встановлених законом. Оскільки судом встановлено факт надання права проживання (користування) приміщенням позивачам за зустрічним позовом, та відсутність підстав визначених законом для припинення такого права, дана вимога позивача не потребує встановлення її судом, оскільки випливає із положень закону. На підставі ст. 71, 72, 109, 116, 156 Житлового кодексу УРСР ст. 319,391,396,405 ЦК України,

Outcome: partial