Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати таким, що не підлягає виконанню вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. 13 квітня 2020 року виконавчий напис №691. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08.08.2013 між ним та ТОВ «Порше мобіліті», у простій письмовій формі, було укладено кредитний договір №50009900, за яким ним отримано від відповідача отримано 129 977, 40 грн основного кредиту та 48 265,20 грн додаткового кредиту строком на 60 місяців зі сплатою 9,90 % за користування кредитними коштами. Кредит було отримано для купівлі автомобіля Seat Ibiza 2013 року випуску кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Впродовж дії кредитного договору ним належним чином виконувалися зобов`язання за відповідним договором та було здійснено погашення відповідного кредиту. Однак, 13.04.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 691, згідно з яким з нього, як із заставодавця за Договором застави транспортного засобу № 5000 9900 від 13.03.2013 року, на користь заставодержателя - ТОВ «Порше мобіліті» стягнуто належний йому на праві власності легковий автомобіль Seat Ibiza 2013 року випуску кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . При цьому у виконавчому написі вказано пропозицію задовільнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі 15 485 грн чергових платежів, 1 952, 97 штрафних санкцій, суми кредиту 18 053,89 грн, сума додаткових кредитів - 14 520,65 гри, штраф в розмірі 20% від суми кредиту 25 995, 98 грн, разом 76 008, 39 грн. Вказаний виконавчий напис, як вважає позивач, був вчинений з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, оскільки приватному нотаріусу не було подано документів, які свідчать про безспірність заборгованості, він не отримував від відповідача повідомлення щодо порушення зобов`язань, та виконавчий напис вчинений на підставі кредитного договору, який укладений у простій письмовій формі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Вказану ухвалу суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримано учасниками справи, зокрема: третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Д.П. та ДП «СЕТАМ» - 13 серпня 2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. - 17 серпня 2020 року, відповідачем ТОВ «Порше мобіліті» - 14 серпня 2020 року. Позивач копію ухвали суду отримав 15 серпня 2020 року. 25 серпня 2020 року до суду від представника третьої особи ДП «СЕТАМ» надійшли письмові пояснення щодо позову, у яких третя особа просить відмовити у задоволенні позову за недоведеністю вимог. 02 вересня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву з письмовими доказами на його обґрунтування. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилається на те, що відповідачем, відповідно до п. 1.4.2. Загальних умов, виставлено позивачу відповідні рахунки на оплату чергових (щомісячних) платежів за грудень 2019 року - лютий 2020 року, які, в порушення норм чинного законодавства та положень укладеного кредитного договору, залишилися несплаченими позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість останнього. Відповідно до п.3.2. Загальних умов сторони погодили, що ТОВ «Порше Мобіліті» має право достроково вимагати повернення кредиту та додаткового кредиту, серед іншого, у випадку порушення позивачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) або плати за користування кредитом на строк більше ніж 1 (один) календарний місяць (п.3.2.1. Загальних умов). У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору та порушення термінів повернення кредиту, 21.02.2020 відповідачем було надіслано на адресу проживання позивача Вимогу (повідомлення) від 18.02.2020 щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості, якою відповідач вимагав від позивача дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, які станом на дату складення вимоги становили 48 192, 25 грн, а саме: 15 485, 40 гри - заборгованості по несплаченим черговим платежам, 1 952, 97 грн - заборгованості за штрафними санкціями в порядку п. 8.3 кредитного договору, 14 520, 65 грн - суми всіх та будь-яких додаткових кредитів, що підлягає сплаті до кінця страхового року та з суми дострокового повернення суми кредиту, що станом на дату складення вимоги становила еквівалент 663, 99 доларів США і складала 16 233, 23 грн. Зазначеною вимогою відповідач повідомив позивача, що у випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання цієї вимоги, відбудеться примусове їх стягнення за рахунок звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса. Окрім того, у вимозі зазначено, що згідно з умовами Кредитного договору за порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу відповідача до зазначеної у вимозі суми заборгованості буде додано штраф у розмірі 20% від суми кредиту, що складає 25 995, 48 грн. 21.02.2020 відповідачем зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет обтяження, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна номер 64933404 від 21.02.2020. Вимога ТОВ «Порше Мобіліті» щодо дострокового повернення кредиту у встановлені вимогою строки лишилася проігнорована позивачем, внаслідок чого ТОВ «Порше Мобіліті» вимушене було звернутися до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису. 18 вересня 2020 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про розгляд цієї цивільної справи у судовому засіданні за його участю, у задоволенні якої ухвалою суду від 24.09.2020 відмовлено. 22 вересня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач відхиляє доводи відповідача посилаючись на те, що у вимозі, яка додана відповідачем до відзиву і яка наче надсилалася позивачу, вказано про необхідність сплати чергових платежів 15 485, 40 грн, суми кредиту 16 233,23 грн, 1 952, 97 грн штрафних санкцій, сума додаткових кредитів 14 520,65 грн, в загальному 48 192,25 грн. У той же час, суми, які підлягають стягненню згідно з оскаржуваним виконавчим написом відрізняються від вказаних у зазначеній у відзиві вимозі, так сплати чергових платежів 15 485 грн чергових платежів, суми кредиту 18 053,89 грн, 1 952, 97 грн штрафних санкцій, сума додаткових кредитів - 14 520,65 грн. та штраф 25 995, 98 грн, разом 76 008,39 грн. Згідно з кредитним договором № 50009900 від 08.08.2013 року [PERSON] отримав від відповідача 129 977, 40 грн основного кредиту та 48 265, 20 грн додаткового кредиту (всього 178 242,60 грн) зі сплатою 9,90 % за користування кредитними коштами. При цьому згідно наданої відповідачем зведеної облікової виписки з рахунку клієнта [PERSON] , останнім було сплачено за вказаним кредитним договором ТОВ «Порше мобіліті» 598 941, 80 грн. Тобто за період дії кредитного договору [PERSON] сплатив суму суттєво більшу за розмір отриманого кредиту - 598 941,80 грн при отриманій сумі 178 242,60 грн, яка покриває розмір відсотків за користування кредитними коштами за період шести з половиною років. При цьому у виписці в основному вказується призначення платежу як «платіж у повернення кредиту та сплати процентів». Тобто не розмежовано яка сума сплачена на погашення кредиту, а яка на погашення процентів за користуванням кредитом. Жодного розрахунку чому щомісячно була нарахована зазначена у виписці сума у гривнях, яким чином нараховано проценти за користування кредитом відповідачем не надано. Відтак неможливо встановити наявність заборгованості у [PERSON] за кредитним договором. Також в кінці виписки станом на 18.02.2020 року вказано заборгованість [PERSON] за результатом підрахунку виставлених рахунків та їх оплати за призначенням «платіж у повернення кредиту та сплати процентів», «штраф та пеня», «дострокове повернення суми кредиту», яка становить 31 959,02 грн. Отже, розмір заборгованості, вказаний у виписці, сформованій 18.02.2020 року (31 959,02 грн) суттєво відрізняється від розміру заборгованості, вказаної у вимозі про сплату заборгованості, яка наче надсилалася [PERSON] у цей же день (48 265,20 грн) і тим більше відрізняється від суми стягнення, щодо якої видано виконавчий напис (76 008, 39 грн.) 28.10.2020 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кірюхової Н.С. надійшли матеріали на підставі яких вчинено оспорюваний виконавчий напис, що були витребувані судом та заява про розгляд справи за її відсутності. 12.11.2020 до суду надійшла заява представника відповідача про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу та додаткові письмові пояснення. Інших заяв по суті справи не надходило. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Судом встановлено, що 08 серпня 2013 року між ТОВ «Порше мобіліті» та [PERSON] був укладений кредитний договір №50009900, згідно з умовами якого останньому надано кредит у сумі 129 977, 40 грн, еквівалент суми кредиту в дол. США: 15 995,25 дол. США та додатковий кредит у сумі 48 265,20 грн, еквівалент суми додаткового кредиту в дол. США: 5 939,60 дол. США, зі сплатою 9,90% змінної процентної ставки, на строк 60 місяців, на придбання автомобіля марки Seat Ibiza 2013 року випуску кузов № [NUMBER] . Даний договір складається з договору кредиту, Загальних умов кредитування, Графіку погашення кредиту. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. 13 серпня 2013 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №50009900 між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] було укладено Договір застави №5000990, згідно умов якого позивач передав в заставу ТОВ «Порше Мобіліті» автомобіль Seat Ibiza, кузов № [NUMBER] , б`єм двигуна 1197 куб см, рік виробництва - 2013, колір білий. 24 березня 2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору застави №5000990. При цьому, згідно п.3.2.1. Загальних умов кредитування - додатку до Кредитного договору, Компанія має право визнати термін повернення Кредиту та Додаткового кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання Кредитного договору, у випадку порушення Позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення Кредиту та/або Додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту та/або сплати плати за користування Кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до п.3.3. Загальних умов кредитування - додатку до Кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту та суму додаткового кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення позичальником розраховується компанією і вказується у повідомленні компанії) протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником. Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. 18 лютого 2020 року ТОВ «Порше Мобіліті» була складена вимога (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, адресована [PERSON] , в якій, серед іншого, з посиланням на п.3.2. Загальних умов кредитування, відповідач вимагав від позивача дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, що разом станом на поточну дату становить еквівалент 663,99 дол. США і відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк» складає 16 233,23 грн. Також у вимозі зазначалось, що у випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги, компанія буде змушена вдатися до примусового стягнення суми кредиту та заборгованості, в тому числі за рахунок автомобіля, що був переданий компанії у заставу для забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Зазначена вимога направлена ТОВ «Порше Мобіліті» 21 лютого 2020 року на ім`я [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , з оголошеною цінністю, та яка, згідно трекінгу Веб-сайту АТ «Укрпошта», вручена адресату 11 березня 2020 року. Зазначена вимога, на думку суду є належним доказом в розумінні ст.76-80 ЦПК України одержання позивачем вищевказаної вимоги. При цьому, суд враховує, що позивачем не спростовано жодними доказами не отримання зазначеної вимоги. Згідно п.5.3.3. договору застави, у випадку невиконання (або часткового невиконання) заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем за кредитним договором та цим договором, нотаріус на вимогу заставодержателя здійснює виконавчий напис на цьому договорі. 13 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховю Н.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №691, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки Seat, модель Ibiza, рік випуску 2013, колір білий, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип універсал-В, реєстраційний номер [NUMBER] за договором застави транспортного засобу №5000990, посвідченого Жуковською О.Р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 13 серпня 2013 року за реєстровим №1592. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі, штрафні санкції за період з 08 серпня 2013 року по 18 лютого 2020 року, сума поточної заборгованості станом на 13 квітня 2020 року: - несплачені чергові платежі - 15 485,40 грн, штрафні санкції за вимоги щодо сплати - 1 952,97 грн, сума кредиту станом на 13 квітня 2020 складає - 18 053,89 грн, сума всіх та будь-яких додаткових кредитів, що підлягає сплаті до кінця страхового року - 14 520,65 грн, штраф в розмірі 20% від суми кредиту - 25 995,48 грн. Сума до стягнення 76 008,39 грн. Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» №1255-IV від 18.11.2003 (далі - Закон №1255-IV) визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону №1255-IV до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору. За змістом статті 22 Закону №1255-IV обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження. Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. У частині першій статті 23 Закону №1255-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Статтею 26 Закону №1255-IV визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Частиною першою статті 50 цього Закону визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом №1255-IV. При цьому частинами першою, третьою статті 24 Закону №1255-IV установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. У статті 27 Закону № 1255-IV передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Згідно зі статтею 28 Закону №1255-IV якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Закон №1255-IV пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави. Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано статтею 42 Закону №1255-IV, згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Частиною четвертою статті 43 Закону №1255-IV визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження. Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 (далі - Порядок №830). Пунктом 4 Порядку №830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису. У пункті 5 Порядку №830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору. А у пункті 6 цього Порядку вказано, що заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження). Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок №296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку №296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком №1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку №296/5). Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку №296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку №1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку №296/5). Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку №296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону №1255-IV щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом. Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону №1255-IV. Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису. При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Велика Палата Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі №320/8269/15-ц, факт недотримання стягувачем положень частини третьої статті 24 та частини першою статті 27 Закону №1255-IV і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Як убачається з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, 21 лютого 2020 зареєстровано звернення стягнення на автомобіль легковий Seat Ibiza ST 1.21 TSI, колір - білий, тип палива - бензин, об. двигуна - 1197 куб.см, номер об`єкта: [NUMBER], номер державної реєстрації: [NUMBER] за договором застави, серія та номер: 1592, виданий: 13.08.2013, видавник: Жуковська О.Р. , ПН Київського МНО. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що відповідачем дотримано положень частини третьої статті 24 та частини першою статті 27 Закону №1255-IV до звернення стягнення на предмет обтяження. Посилання сторони позивача на ту обставину, що у вимозі відповідача та у виконавчому написі нотаріуса містяться різні суми стягнення, судом до уваги не приймаються, оскільки позивач не подав до суду доказів здійснення ним сплат кредитної заборгованості, виходячи з яких суд мав би пересвідчитися про наявність або відсутність заборгованості за кредитним договором. Крім того, з моменту направлення вимоги (повідомлення) від 18 лютого 2020 року та вчинення 13 квітня 2020 року виконавчого напису, змінився обмінний курс за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк», у зв`язку з чим сума дострокового повернення суми кредиту у гривневому еквіваленті змінилася. Аналізуючи вищевикладені доводи, в їх сукупності, судом не встановлено наявності визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше мобіліті», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кірюхова Наталія Сергіївна, Державне підприємство «СЕТАМ», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діна Петрівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим у позові слід відмовити у повному обсязі. За правилом п. 2 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. У відповідності до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 12 листопада 2020 року уповноваженим представником відповідача подано до суду заяву про стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу, у якій відповідач просить суд стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 квітня 2018 року між Адвокатським об`єднанням «КПД КОНСАЛТИНГ» та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено договір про надання юридичних послуг. 20 липня 2020 року між Адвокатським об`єднанням «КПД КОНСАЛТИНГ» та ТОВ «Порше Мобіліті», як замовником, складена заявка на надання юридичних послуг №95 до договору про надання юридичних послуг від 10 квітня 2018 року, з метою забезпечення належного представництва інтересів замовника у відповідних судах по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, справа №755/9830/20. Відповідно вказаної заявки, представництво інтересів замовника в суді першої інстанції становить 15 000,00 грн. Згідно акту №1 про надані послуги, рахунку на оплату №180419_95_1 від 20 липня 2020 року та виписки по рахунку, ТОВ «Порше Мобіліті» сплатило вартість наданих послуг за заявкою на надання юридичних послуг №95 в сумі 15 000 грн. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про задоволення заяви представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 15 000,00 грн. Судом враховується, що відповідачем відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що передбачено ч. 6 ст.137 Цивільного процесуального кодексу України, не заявлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved