Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про поновлення пропущеного строку на звернення до суду та стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 лютого 2010 р. [PERSON] позичила у неї грошові кошти в іноземній валюті, а саме 4950 доларів США, які зобовязалася повернути до 15.02.2010 року. На підтвердження боргових зобовязань відповідач 25.02.2010 р. в присутності свідка [PERSON] написала розписку. Крім суми позики [PERSON] зобовязалася сплатити 7000 грн. відсотків за користування позикою. Однак, свого зобовязання відповідач не виконала у зазначений термін. На підставі наведеного, просить суд, стягнути з [PERSON], [INFO] на її користь заборгованість за договором позики від 25.02.2010 року в розмірі 4950 доларів США та 7000 грн. відсотків за користування позикою, що еквівалентно 123374 грн., 3 % річних від простроченої суми. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити та поновити пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом оскільки, з 2012 р. по 2015 р. [PERSON] періодично перебувала на лікуванні у терапевтичному відділенні Луцької міської клінічної лікарні з різними діагнозами, а тому не могла звернутись із даним позовом до суду у межах строку позовної давності Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив суд, відмовити в задоволенні позову [PERSON] також у звязку з пропуском строку позовної давності. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 202, 509, 526, 549, 610, 612, 625,1046, 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що 25 лютого 2010 р. [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в розмірі - 4950 доларів США, які зобовязалася повернути до 15.02.2010 року. 25.02.2010 року відповідач написала позивачу письмову розписку в якій зобовязався повернути кошти до 15.05.2010 року та сплатити відсотки за користування позикою в розмірі 7000 грн. (а.с. 3 ). Однак, свого зобовязання відповідач не виконала. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність зазначеного боргу позивачем. Оскільки відповідач на момент предявлення цього позову не виконав свого грошового зобовязання за договором та не повернув [PERSON] грошову суму позики в розмірі 4950 доларів США з [PERSON] на користь позивача, суд вважає, що підлягає до стягнення вищезазначена суму заборгованості, відсотків узгоджених сторонами за користування позикою в розмірі 7000 грн. та три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається письмової розписки, 25 лютого 2010 р. [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в розмірі - 4950 доларів США, які зобовязалася повернути до 15.05.2010 року, порушення прав позивача настало 16.05.2010 року, коли позичальник не повернула кошти. Таким чином, строк позовної давності слід рахувати з 16.05.2010 року, тобто позивач мала звернутися з вказаним позовом до 15.05.2013 року включно. У свою чергу позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] 30.12.2015 року. тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності у два роки, сім місяців та 15 днів. Крім того, суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку позовної давності оскільки хоча [PERSON] є інвалідом І гр.. та потребує стороннього догляду та протягом 2012 р. - 2015 р. періодично, а саме по 10-12 днів на рік, а не безперервно перебувала на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні Луцької міської клінічної лікарні з різними діагнозами, а тому, на думку суду мала можливість звернутись із даним позовом до суду у межах строку позовної давності. Вказаний висновок суду також підтверджується наявністю розглянутої справи Луцьким міськрайонним судом за позовом позивача в грудні 2013 року та за її участі з подібним позовом до [PERSON] Тобто в позивача була можливість подати позов до суду та брати участь в розгляді справи в 2013 році. Тому в задоволенні заяви позивача, щодо поновлення строку позовної давності необхідно відмовити. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст.266 ЦК України). Враховуючи наявність заяви про застосування строку позовної давності, вищевикладене, суд приходить до висновку що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів та 3% річних слід відмовити. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача в судовому засіданні, а саме що вказана сума боргу вже стягнута з [PERSON], оскільки, на думку суду саме наявність боргової розписка від відповідача в позивача є підставою для стягнення суми боргу за рішенням суду. А тому, суд відмовляє в задоволені позову, саме з підстав спливу строку позовної давності.

Outcome: dismissed