Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова за позовом до [PERSON] третя особа Дзержинський районний відділ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що за адресою [ADDRESS] зареєстрована відповідачка, проте протягом тривалого часу там не проживає, не знаходиться, має велику заборгованість по сплаті комунальних послуг, в зв'язку з чим позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти її з реєстрації. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач повторно до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належними чином,проте в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд продовжує розгляд справи в порядку заочного провадження та ухвалює заочне рішення. Враховуючи, що в справі є достатні матеріали про права і правовідносини сторін, відповідача належним чином було повідомлено про місце і час судового засідання, позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутність відповідача та ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд розглядає справу у відсутність відповідача, відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім»ї та прописку від 20 вересня 2013 року, виданої КП « Жилкомсервіс» [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 19.08.1986 року. В даній довідці вказано стан житлового приміщення як задовільний і інформація, що житло не приватизоване. Дана довідка не містить інформації про відсутність [PERSON] в місці свого мешкання, натомість чітко та конкретно в довідці зазначено, що вона постійно мешкає та зареєстрована за вказаною адресою. Позивач посилається на акти обстеження № 12913 (А) від 22 липня 2013 року, № 13513(А) від 04 серпня 2013 року, № 14213 (А) від 15 серпня 2013 року, як на доказ відсутності відповідачки за місцем мешкання. Суд критично ставить до вказаних доказів, вони складені одними і тими ж особами, мають ідентичний зміст, не мають відповідних штампів та печаток, текст даних актів містить як рукописний текст так і друкований, тому як належні докази відсутності [PERSON] за місцем мешкання вони не можуть бути прийняті. Більш того суду не зрозумілі особи, які складали дані акти обстеження, а саме ким є особа « начальник участка № 10», якого участка та якої організації. Стороною позивача не надані відповідні оригінали даних документів та не надано відповідні пояснення з цього приводу. Аркуші паперу, на яких містяться розрахунки заборгованості за комунальні послуги також не можуть бути прийняті судом як доказ відсутності в квартирі відповідачки. Дані відомості навіть не мають назви, починаються з цифр без зазначення назви документу, належним чином не завірені. Інших доказів, які б доводили позовні вимоги стороною позивача не надано. Судом досліджено довідку про відсутність актових записів про смерть [PERSON], надіслану ГУЮ Харківської області від 21.02.2014 року. Відповідно до якої запис про смерть [PERSON] відсутня. Відповідно ст. 47 Конституції України, ст. 1 ЖК України, кожний має право на житло. На підставі ст. 10 ч.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 72 ЖК України суд при наявності на те законних підстав може прийняти рішення про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України особа визнається такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців в даному житловому приміщенні. Позивач не надав суду достатньо доказів та законних підстав того, що позивач не має право на користування спірною квартирою. Основний Закон України (254к/96-ВР) встановлює, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обов'язком якої є їх утвердження і забезпечення (частина 2 статті 3). Конституційний Суд України в пункті 1 Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за конституційним зверненням громадян [PERSON], [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вирішив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги не доведеними, та відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного ст.47 Конституції України,ст.ст.71,72 ЖК України, ст.ст. 10,11,57,60,64, 88,224-226 ЦПК України, -

Outcome: dismissed