Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на будинковолодіння. Заявлений позов обґрунтовував тим, що 23.07.2013 р. померла його баба [PERSON] У звязку з оформленням спадщини йому стало відомо, що згідно рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 233 від 19.12.1989 р. за бабою як головою колгоспного двору визнано право власності на будинковолодіння № 2 по вул. 1-го Травня (на даний час вул. Швабівка) в с. Вільшаниця Тисменицького району Івано-Франківської області. 28.02.1990 р. [PERSON] видано свідоцтво про право власності на дане будинковолодіння, вартість якого на даний час становить 769779 грн. На момент вступу в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 р. у колгоспному дворі проживали: баба [PERSON], батько [PERSON], мама [PERSON], позивач [PERSON] та його сестра [PERSON] (на даний час [PERSON]) [PERSON] вони стали співвласниками будинковолодіння у рівних долях по 1/5 частці. У 2006 р. його батьки та сестра вибули з будинковолодіння у господарство сестри, де батьки проживають по даний час; належні їм частки з майна колгоспного двору не витребували, тому втратили право на таку вимогу. У звязку з цим частки баби [PERSON] та позивача у майні колгоспного двору збільшились і склали по 1/2 частині кожного. 03.06.2011 р. баба склала заповіт, посвідчений секретарем Вільшаницької сільської ради, згідно якого все належне їй на день смерті майно заповіла позивачу. Після смерті 23.07.2013 р. баби відкрилась спадщина на належну їй 1/2 частку спірного будинковолодіння, яку прийняв позивач як єдиний спадкоємець за заповітом. Спадкоємці за законом першої черги його батько [PERSON] і тітка [PERSON], які є відповідачами у справі, спадщину після смерті матері не прийняли і на неї не претендують. За таких обставин позивачу належить право власності на будинковолодіння з підстав належності 1/2 частки на праві спільної сумісної власності як члену колишнього колгоспного двору та 1/2 у порядку спадкування за заповітом після померлої баби. У звязку з тим, що будинковолодіння є колгоспним двором і співвласниками є всі члени двору, нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Просив визнати за ним право власності на вказане будинковолодіння. Позивач у підготовче засідання не зявився, у поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав і просив його задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідачі у підготовче засідання не зявилися, у поданих суду заявах позов визнали, щодо його задоволення не заперечували, просили справу розглянути у їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності з вимогами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на будинковолодіння № 2 по вул. Швабівка (колишня вул. 1-го Травня) в с. Вільшаниця Тисменицького Івано-Франківської області, вартість якого на даний час становить 769779 грн. Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності. Станом на 1991 р. у дворі проживали [PERSON] голова двору, її син [PERSON], невістка [PERSON] та внуки [PERSON], [PERSON] (на даний час [PERSON]) [PERSON] пятеро членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сімєю в даному колгоспному дворі. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/5 частині. Відповідно до п.6 розділу 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зі вступом в дію 15.04.1991 р. Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування стали співвласниками у рівних частках, при цьому на виділ частки з майна колишнього колгоспного двору встановлено трирічний строк позовної давності. У 2006 р. батьки позивача [PERSON], [PERSON] та сестра [PERSON] вибули з будинковолодіння у сусіднє господарство сестри, де проживають по даний час; належні їм частки з майна колгоспного двору не витребували, тому втратили право на таку вимогу. У звязку з даними обставинами частки баби [PERSON] та позивача у майні колгоспного двору збільшились і склали по 1/2 частині кожного. Після смерті 23.07.2013 р. [PERSON] позивач як єдиний спадкоємець за заповітом, посвідченим 03.06.2011 р. секретарем Вільшаницької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, успадкував належну бабі 1/2 частину будинковолодіння відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем. Крім того, 22.01.2014 р. він подав заяву про прийняття спадщини до нотконтори. Спадкоємці за законом першої черги діти померлої [PERSON] і [PERSON], які є відповідачами у справі, спадщину після смерті матері не прийняли і на неї не претендують. Вказані обставини, які відповідачами не заперечувались, підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. З огляду на те, що належність спірного будинковолодіння до колгоспного двору та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, за ним слід визнати право власності на спірне будинковолодіння з підстав належності 1/2 частини на праві спільної сумісної власності як члену колишнього колгоспного двору та 1/2 у порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] Відповідно вимог до ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 3848,89 грн. Решту судових витрат слід залишити за позивачем. На підставі наведеного, відповідно до ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст. 1223, 1268 ЦК України,

Outcome: approved