Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (штрафу) за порушення договору застави, мотивуючи тим, що позивач уклав з відповідачем кредитний договір та договір застави транспортного засобу. У відповідності до договору застави на період дії договору застави на вимогу позивача страхувати за свій рахунок автомобіль у повному обсязі на користь позивача. 03.02.2010 року відповідач отримав вимогу про необхідність страхування автомобіля однак автомобіль не застрахував. Однак, відповідач у період з 03.07.2008 року по 07.10.2010 року, а також з 06.10.2011 року по даний час автомобіль в порушення вимог п. 2.3.4 договору застави не застрахував. За невиконання вимог п. 2.3.4 договору відповідач зобовязаний сплатити штраф в розмірі ринкової вартості автомобіля вказано у п. 1.2 договору, тобто 116 150 грн. Ухвалою суду від 08 грудня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON]. Представник позивача в судовому позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві та в додаткових письмових поясненнях. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити оскільки відповідач вимоги про необхідність страхування автомобіля не отримував, підпис на повідомленні не належить відповідачу, що підтверджується висновком експерта. Також просив застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договору застави внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення з відповідача штрафу за договором застави. Статтею 572 Цивільного Кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 03 липня 2007 року між АКБ «[PERSON] ворота», в подальшому назву якого змінено на ПАТ [PERSON] Ворота, та відповідачем [PERSON] укладено договір застави рухомого майна (транспортного засобу) (а.с.5-6), за яким відповідач передав в заставу позивача автомобіль Skoda Superb Classic 1.8, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску. Пунктом 1.2 договору визначено ринкову вартість майна в розмірі 116 150 грн. Відповідно до п. 2.3.4 договору застави, на період дії договору, на вимогу [PERSON], відповідач зобовязаний страхувати за свій рахунок майно у повному обсязі на користь заставодержателя. 28 січня 2010 року позивач направив відповідачу вимогу про необхідність страхування заставного майна (а.с.10). Представник позивача стверджує, що 03.02.2010 року відповідач отримав таку вимогу, що підтверджується повідомленням про вручення (а.с.11). Представник відповідача стверджує, що відповідач вказану вимогу не отримував, оскільки підпис на повідомлені про вручення не його. Висновком експерта № 719 від 06.04.2015 року підтверджуються твердження представника відповідача про те, що підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення № 14304135 виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.77-78). Договором застави (п.3.7) передбачено, що у випадку порушення умов п.п. 2.3.3-2.3.6, 2.3.8 договору заставодавець сплачує заставодержателю штраф у розмірі ринкової вартості майна, вказаної у п. 2.1 договору, тобто 116 150 грн. Отже, не вправі вимагати від відповідача сплати штрафу за невиконання п. 2.3.4 договору, оскільки відповідач не отримував вимоги про необхідність страхування. Крім того, в 2007 та 2010 роках представники банку надіслали до приватного нотаріуса листи в яких вказали, що не заперечують про надання відповідачем права користування та розпорядження транспортним засобом [PERSON] (а.с.39, 40). Як вбачаться із копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.07.2011 року автомобіль, який є предметом застави, вибув із користування [PERSON] (а.с.93-94), місцезнаходження його не відоме. Тобто, навіть якщо б відповідач на даний час хотів застрахувати автомобіль, то він би не зміг цього зробити, оскільки неможливо надати автомобіль для огляду страховому інспектору. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що в силу ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Позивач направив відповідачу повідомлення 28.01.2010 року, за твердження представника позивача відповідач отримав повідомлення 03.02.2010 року, отже позивач дізнався про порушення свого права ще в 2010 році, а до суду звернувся аж 05 червня 2014 року. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 253, 256, 257, 258, 267, 527 ч.1, 530, 549 ч.1, 572, 612 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed