Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Коритненської сільської ради, про визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування. В позові вказував, що 08 листопада 2016 року одинадцятою сесією сьомого скликання Коритненської сільської ради прийнято рішення за №120-11/2016 року згідно якої вилучено земельну ділянку площею 1,12 га., яка була надана [PERSON] для ведення індивідуального підсобного господарства на підставі рішення Коритненської сільської ради за №48 від 22 жовтня 1991 року. Про прийняте рішення щодо вилучення земельної ділянки відповідач [PERSON] не повідомив і на засідання сесії сільської ради запрошений не був і до кінця життя йому не було відомо про дане рішення. Крім того [PERSON] ніякої згоди на вилучення земельної ділянки не давав. В листопаді та грудні 2016 року він звернувся до сільської ради з приводу порушення його прав користування землею його сусідами. 31 грудня 2016 року [PERSON] помер, який за своє життя 16 листопада 2016 року склав заповіт ,яким все своє майно заповів йому , де б воно не знаходилось та з чого не складалось заповів йому . Заповіт посвідчений державним Вижницької державної нотаріальної контори 16.11.2016 року . В управління що залишилось після смерті [PERSON], який помер 31 грудня 2016 року, а вступив 14.02.2017 року. Вважав, що прийняте відповідачем рішення від 06 листопада 2016 року про вилучення у [PERSON] земельної ділянки площею 1,12 га. наданої йому для ведення індивідуального підсобного господарства, який являється законним землекористувачем є незаконне та підлягає скасуванню. Просив визнати незаконним та скасувати рішення одинадцятої сесії сьомого скликання Коритненської сільської ради за №120-11/2016 року від 08.11.2016 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник Коритненської сільської ради Вижницького району в судове засідання не зявився, хоча повідомлений про день, годину та місце слухання справи належним чином. В письмовому запереченні позов не визнали просили в ньому відмовити. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції та Законами України. Судом встановлено, що 31 грудня 2016 року помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-МИ №170741. Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. Згідно архівного рішення виконавчого комітету ради народних депутатів Коритненської сільської ради за №48 від 22 жовтня 1991 року [PERSON] виділено присадибну ділянку 1, 12 га. для ведення індивідуального підсобного господарства. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЧВ №002327 від 22 травня 2002 року [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка 0,57 га. з них 0,2500 га обслуговування житлового будинку та господарських споруд та 0,3224 га. для ведення особистого підсобного господарства. Як зазначається у запереченні відповідача [PERSON] ,це підтверджується і витягом з по господарської книги користувався земельною ділянкою площею 1,12 га. з 1991 року на праві оренди. Згідно відповіді Вижницької обєднаної державної податкової інспекції від 05.07.2017 року громадянин [PERSON] як пенсіонер за віком був звільнений від сплати земельного податку за належні земельні ділянки і протягом 2016 року податок не сплачував,а в 2015 році сплачено земельний податок за вказані земельні ділянки в сумі 98,31 грн.. Крім того у відповіді вказано, що за [PERSON] у користуванні перебували земельні ділянки цільове призначення ,яких для будівництва та обслуговування житлового будинку ,господарських будівель і споруд площею 0,25 га. для ведення особистого селянського господарства площею 1,37 га. Згідно акту обстеження земельної ділянки від 03.11.2016 року , встановлено ,що в результаті обстеження земельної ділянки [PERSON] загальна площа, якої становить 1.12 га. комісією встановлено, що [PERSON] систематично не сплачував земельний податок за дану земельну ділянку, не використовує за цільовим призначення, ділянка заросла бурянами. 08 листопада 2016 року одинадцятою сесією сьомого скликання Коритненської сільської ради прийнято рішення за №120-11/2016 року згідно якої вилучено земельну ділянку площею 1,12 га. ,яка була надана [PERSON] для ведення індивідуального підсобного господарства на підставі рішення Коритненської сільської ради за №48 від 22 жовтня 1991 року. Статтею 19 ЗКУ визначено на які категорії за основним цільовим призначенням поділяються земельні ділянки, однією із категорій вказано «землі сільськогосподарського призначення». Визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання чітко визначений статтею 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства: Оскільки, цільове призначення земельної ділянки, яка передавалася [PERSON] не змінювалося, то відповідно її використання для випасання худоба та для сінокосіння повністю відповідає категорії основного цільового використання. Статтею 144 Земельного кодексу України передбачено, що «У разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складають протокол про порушення та видають особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-дениий строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладають на таку особу адміністративне стягнення та повторно видають вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк. У разі не усунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертаються до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою. Рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою може бути оскаржене землекористувачем у судовому порядку». Однак даних вимог зроблено відповідачем не було. Відповідно до ст. 26 ч. 1 п. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Згідно протоколу Коритненської сільської ради 11 сесії 7 скликання від 08 листопада 2016 року на засіданні сесії було присутні 11 чоловік при вирішенні питання про вилучення земельних ділянок , однак не вказано у яких громадян вилучалися земельні ділянки, а також дані громадяни не були запрошенні на сесію сільської ради. Положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого і шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Нормами ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відповідно до ч. 2 п. 10 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Згідно статті 141 Земельного Кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку. Заяв про добровільну відмову від прав на виділені [PERSON] земельні ділянки площею у порядку, передбаченому ст.142 ЗК України ними не подавалося. Інші, передбачені ст. 141 ЗК України підстави припинення прав на користування зазначених земельних ділянок відсутні. Примусове припинення прав на земельні ділянки, в силу вимог ст. 143 ЗК України, може бути здійснене лише у судовому порядку. До суду з позовом про припинення прав [PERSON] на земельні ділянки з підстав, передбачених ст. 143 ЗК України орган державної влади чи орган місцевого самоврядування не зверталися. За змістом абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004р.. вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею. суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Таким чином аналізуючи надані позивачем та безпосередньо досліджені судом докази у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають до задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ними судових витрат у сумі 640,00 грн. відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 182, 328, 392, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: approved