Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, де зазначив, що відповідачем [PERSON] на зберігання від нього отримано грошову суму в розмірі 20\~000,00 грн. Вказані кошти особа не повертає, ігноруючи вимоги позивача, продовжує ними незаконно володіти та використовувати. Посилаючись на положення ст. 387 ЦК України, яка визначає право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння, ст. 390 ЦК України (розрахунки при витребувані майна з чужого незаконного володіння), ст.ст. 525, 629 ЦК України (недопустимість односторонньої вимоги від зобов»язання, обов»язковість договору), просить повернути з незаконного володіння відповідача грошові кошти в загальному розмірі 29\~010,39 грн. При обрахунку заборгованості, позивач враховує передбачене ст. 625 ЦК України право на відшкодування інфляційних втрат, 3-х відсотків річних. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з вищевикладених підстав. Зазначив, що грошові кошти в сумі 20000 грн. відповідачем отримано законно. Вид правовідносин визначено самим відповідачем у розписці, зокрема як зберігання. Відсутність правової обізнаності не дозволяє йому, як позивачу, вірно визначити виниклі правовідносини. Зберігання коштів понад визначений сторонами строк виявляє незаконність володіння. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. При цьому зауважив, що наявність договірних відносин виключає незаконність володіння. Крім того, вказав на недопустимість обрахунку інфляційних втрат та 3-х відсотків річних при вирішенні питання про повернення майна при збереженні його без достатньої правової підстави. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Відповідно до розписки від 11.03.2015 року, складення якої не заперечувалось учасниками, [PERSON] прийняв на зберігання від [PERSON] 20000,00 грн. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В заявленому позові [PERSON] просить вирішити питання про повернення майна з незаконного володіння на підставі ст. 387 ЦК України. Про обрану на захист власного порушеного права позивачем ст. 388 ЦК України вказав і Апеляційний суд Житомирської області в постанові від 30.01.2018 року, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі. На думку суду, позивачем не надано доказів на підтвердження незаконного, без достатніх правових підстав, зберігання майна відповідачем. В судовому засіданні позивач підтвердив, що передав грошові кошти добровільно за власною волею. Водночас, про умови, на яких вказані кошти було отримано, зокрема, порядок та строки користування ними, повернення, відповідальність сторін, позивач повідомити відмовився, наполягав на незаконності володіння ними. Суд зауважує, що наявність законних правових підстав для отримання-передачі майна виключає незаконність його утримання. Право на повернення такого майна може визначатись за змістом укладеного між учасниками правовідносин договору шляхом окреслення прав, обов»язків та відповідальності сторін, або Законом. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. За положеннями ч.1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. У відповідності до ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Суд звертає увагу, що текст позовної заяви містить також посилання на положення Цивільного кодексу України, що врегульовує зобов»язальне право. Оскільки учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст. 13 ЦПК України), право вибору способу захисту порушеного права належить саме позивачу. За наявності взаємовиключних за сферою врегулювання правових норм за текстом позовної заяви, та водночас, при домінуючому зауваженні у ній на незаконності володіння майном, наполяганні в судовому засіданні з боку позивача про необхідність застосування саме положень ст. 387 ЦК України, суд, з метою забезпечення принципів об»єктивності та неупередженості, дотримання рівності прав учасників, вирішує спір за обраним позивачем способом.

Outcome: dismissed