Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення із кімнат № 56 та № 57 гуртожитку № 3, на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську, без надання іншого житлового приміщення,стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що 26.08.2009 року між позивачем та працівником університету [PERSON] був укладений тимчасовий договір № 10 про надання житла для проживання в кімнаті № 57 гуртожитку № 3, на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську. Договір діяв до 31 липня 2010 року. Разом із [PERSON] в кімнату вселились її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] В період літніх канікул в 2010 року відповідачка [PERSON] самовільно зайняла сусідню кімнату № 56. 19.07.2010 року [PERSON] звернулась із заявою про продовження терміну проживання, оскільки гуртожиток № 3 являється студентським, то заява [PERSON] була направлена до профспілкового комітету для вирішення питання про переселення.28.10.2013 року [PERSON] погодилась на переселення та погодилась звільнити кімнати в гуртожитку, однак і до цього часу проживає у спірних кімнатах гуртожитку. Договір на проживання в гуртожитку з нею не продовжено, добровільно виселятись вона не погоджується, тому позивач змушений був звернутись з позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила в задоволенні позову відмовити оскільки в університеті вона працює з грудня 1987 року, за цей час проживала в гуртожитках № 5, № 1 ат № 3. В гуртожиток № 3 вона переселилась в 2008 році. Кімнату № 56 їй дозволила зайняти директор студмістечка. Виселятись вона нема куди, переселятись в кімнату, яку пропонує позивач теж не погоджується, оскільки там немає відповідних умов для проживання. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні надав письмові пояснення, а також усно пояснив, що відповідачка працює в університеті більше 10 років, а тому не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення. Відповідач після закінчення терміну проживання встановленого договором продовжила проживати в спірних кімнатах, а тому договір вважається продовженим, жодних умов договору відповідачка не порушувала, вчасно проводить оплату за комунальні послуги. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, оскільки такий строк позивачем пропущено. Просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила в задоволенні позову відмовити, суду пояснила, що в кімнаті № 56 їм дозволили проживати та пообіцяли зробити документи. Дозволу на проведення рем нотних робіт в кімнатах гуртожитку від адміністрації університету не отримували. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази, зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про належну обґрунтованість позовних вимог у звязку з наступним. Судом встановлено, що гуртожиток № 3 на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську має статус студентського та входить до складу студентського містечка ІФНТУНГ (а.с.74). Відповідачка [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] проживають у вказаному гуртожитку з серпня 2009 року, однак відповідачка стверджує, що проживає у гуртожитку з 2008 року, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх слів суду не надала. 26 серпня 2009 року між ІФНТУНГ в особі ректора та [PERSON] було укладено договір № 10 (а.с.8). Згідно п.1.1 Договору виконавець зобовязується надати замовнику житло для проживання в гуртожитку № 3, кімната № 57, склад сімї три особи, на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську, а замовник зобовязується проводити оплату за проживання та комунальні послуги. Пунктом 4.1 встановлено термін дії договору до 31.07.2010 року без продовження терміну його дії. Отже, на підставі вказаного договору відповідачка [PERSON] та члени її сімї [PERSON] та [PERSON] вселились у кімнату № 57 студентського гуртожитку № 3 на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську. Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР та п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 року №208, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Згідно із ч.1 ст. 128, ст. 129 ЖК Української РСР, п. 10 Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення на надану житлову площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного із профспілковим комітетом рішення про надання житлової площі в гуртожитку. Однак, ордер на вселення у кімнату гуртожитку [PERSON] не видавався. Кімната в гуртожитку не була надана відповідачу [PERSON] як службове житло, а була надана на підставі договору. Представник відповідача стверджує, що відповідачка [PERSON] та її сімя не можуть бути виселені з кімнати гуртожитку № 57в силу ст. 125 ЖК УРСР, оскільки відповідачка пропрацювала в університеті більше 10 років. Відповідно до ст. 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників. Але, кімната в гуртожитку відповідачці [PERSON] була надана не як службове житло на підставі ордеру на вселення, з нею було укладено договір, а тому норми вказаної статті не можуть бути застосовані. Представник відповідача у своїх поясненнях вказує, що договір було укладено під впливом обману, шахрайських дій службових осіб позивача, однак жодних доказів на підтвердження таких своїх слів суду не надав. Відповідачка [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, що вона підписувала договір. Відповідачка також визнає, що 19 липня 2010 року зверталась до ректора університету із заявою про продовження терміну проживання в кімнаті гуртожитку. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.5, 6), питання переселення [PERSON] в іншу кімнату іншого гуртожитку було предметом розгляду профспілкового комітету ІФНТУНГ. Як вбачається із витягу з протоколу засідання профспілкового комітету від 23.10.2013 року № 4, відповідачці [PERSON] запропоновано переселитись в кімнату № 148 гуртожитку № 4 для проживання малих сімей до 01.06.2014 року. Отже, позивач вживав заходів для вирішення питання забезпечення житлом [PERSON] та членів її сімї. Своєю заявою від 28.10.2013 року відповідачка [PERSON] дала згоду на переселення в кімнату № 48 гуртожитку № 4 та зобовязалась звільнити займані нею кімнати № 56 та № 57 гуртожитку № 3 до 01.06.2014 року, але станом на даний час цього не зробила (а.с.7). 03 листопада 2014 року відповідачу було направлено лист про необхідність звільнення кімнат, однак він залишився без реагування (а.с.9). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. Між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір в чітко визначено його строк, а саме, до 31.07.2010 року без продовження терміну його дії. Отже, відповідач [PERSON] та члени її сімї зобовязані були звільнити займану кімнату № 57 гуртожитку № 3, на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську у звязку із закінченням строку дії договору та його не поновлення власником житла. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Щодо виселення з кімнати № 56 гуртожитку № 3, на вул. Північний бульвар імені [PERSON], буд. № 7 в м. Івано-Франківську, то вказану кімнату відповідачі зайняли самоправно, без жодних на дозволів позивача. Доводи відповідачів про те, що вказану кімнату вони зайняли з дозволу директора студмістечка не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно п. 44 Примірного положення про гуртожиток, громадяни, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку виселяються без надання іншого жилого приміщення. Отже, відповідачі повинні бути виселені і з кімнат № 56. Щодо заяви представника відповідач про застосування строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки. До вимог, що виникли з даних правовідносин застосовується триічний строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Термін дії договору закінчився 31.07.2010 року, однак відповідачка [PERSON] та члени її сімї продовжили проживати у спірних кімнатах. Позивач вживав всіх можливих заходів для вирішення питання переселення відповідачів. Відповідачка 28.10.2013 року зобовязалась переселитись до 01.06.2014 року і інші кімнати, однак цього не зробила. Позивач звернувся до суду 26.01.2015 року, а тому ним не пропущено строку позовної давності. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Гарантією реалізації в цивільному судочинстві принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, якими наділені особи, які беруть участь у справі: знайомитися з матеріалами справи, подавати суду докази та брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду тощо. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі ст. ст. 109, 116, 124, 125, 128, 129 ЖК України, ст.ст. 256, 257, 261, 629, 821 ЦК України відповідно до ст.ст.10,11, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved