Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 12.05.2012 року відповідач позичив у позивача грошові кошти у сумі 9380 доларів США і 31000 грн. 00 к., що підтверджується письмовою розпискою, та 12.09.2014 року остання позичила 40 000 грн 00к., строком повернення до 31.12.2014 року. Добровільно відповідач відмовляється повертати грошові кошти, а тому позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Просила позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість у сумі 272 162 грн. 54к. та відсотки від суми боргу в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 198 652 грн. 97к. Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, підтвердила викладені обставини у цивільному позові та просила його задовольнити. Представник відповідача не визнав заявлені позовні вимоги, не погодився із розміром відсотків та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників судового процесу, дослідив матеріали справи, повно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінив усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволеннюз наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.2 ст.59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 12.05.2012 року [PERSON] надала розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 9380 доларів США і 31000 грн 00к. та 12.09.2014 року відповідач надала розписку про отримання 40 000 грн 00к. (а.с.36-37). Факт написання розписки саме відповідачем по справі підтверджується особистими поясненнями сторін, що були надані в судовому засіданні, а тому в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, як і не було їх здобуто судом під час розгляду справи. Ст.1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю. Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Позичальником, в порушення вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, не доведено того, що договір позики був укладений ним під впливом обману, насильства з боку позивача, чи іншої тяжкої обставини. Окрім того, суд бере до уваги й той факт, що відповідач до моменту пред'явлення до нього позову про повернення боргу, не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів. Разом з тим, згідно з ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Таким чином, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог, дослідив всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачаборгу та відсотківІнші мотиви представника відповідача щодо незгоди із визначеним розміром відсотків позивачем, за відсутності жодних належних і допустимих доказів з огляду на положення ст.60 ЦПК України, на думку суду є вільним тлумаченням законодавства та є особистою правовою позицією, що не може бути обмежено судом, незважаючи на очевидну суперечність з вимогами Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved