Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду із позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року у сумі 5282, 76 долари США, яка складається: з заборгованості по сплаті кредиту у розмірі 4576, 02 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 07 березня 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 706, 74 доларів США. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML 702/360/2007, за умовами якого банк, відповідно до кредитної заявки від 25 жовтня 2007 року надає позичальнику кредит у сумі 16000 доларів США на проведення ремонту нерухомого майна, а позичальник зобовязується здійснювати повернення кредиту та оплату за користування кредитними коштами у строки, передбачені кредитним договором. Свої зобовязання за вищезазначеним кредитним договором банк виконав і надав позичальнику кредитні кошти. Зобовязання за Кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення передбачених договором платежів [PERSON] не виконуються, у звязку з чим виникла прострочена заборгованість, яка станом на 22 травня 2015 року становить 5282,76 доларів США, яка складається з: з заборгованості по сплаті кредиту у розмірі 4576, 02 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 07 березня 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 706, 74 доларів США. 02 вересня 2014 року на адресу [PERSON] позивачем була направлена досудова вимога про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором, яка була отримана відповідачем особисто 19 вересня 2014 року, проте позичальником не виконана, заборгованість на момент звернення позивача до суду із даним позовом не погашена. Також позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. Відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», в якій просив визнати кредитний договір №ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року недійсним та зобовязати відповідача прийняти у позивача суму у розмірі 23108,91 гривень з розстрочкою платежів на 60 місяців за умови, що місячний платіж буде складати 385,14 гривень. В обґрунтування своїх зустрічних вимог посилався на те, що 25 жовтня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладений вищевказаний кредитний договір про отримання останнім кредитних коштів у розмірі 16000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,49 %. В забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань перед кредитором, був укладений договір іпотеки №ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки є житлова будівля А-1 загальною площею 76,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул.. Громадянська, 9, що належить іпотекодавцю на праві власності. Вважає, що при підписанні зазначеного договору, банком були порушені законні права позивача, кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі [PERSON], порушує його права та законні інтереси з тих підстав, що кредитний договір суперечить вимогам ч.1 ст. 524 ЦК України, оскільки укладений в іноземній валюті. Позивач вважає, що кредитний договір, враховуючи те, що він є споживчим і на нього поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до діючого законодавства повинен бути укладений виключно в грошовій одиниці України гривні, як це передбачено ч. 1 ст. 533 ЦК України. При цьому позивач за зустрічним позовом зазначає, що навіть при наявності у банку ліцензії від НБУ на дозвіл надання кредитів в іноземній валюті, він все одно не мав юридичного права видавати кредит фізичній чи юридичній особі резиденту України, який не має аналогічної ліцензії НБУ на утримання кредиту в іноземній валюті, таким чином банк скористався необізнаністю позичальника під час укладення зазначеного договору. В договорі також не визначений грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Крім того, в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилався на відсутність відповідних ліцензій у банку на надання кредиту в іноземній валюті, а також зазначив, що під час укладення кредитного договору в іноземній валюті, представником банку не були розяснені ризики щодо можливого коливання курсу долара всупереч ЗУ «Про захист прав споживачів», чим порушено право позивача за зустрічним позовом на інформацію, а також його майнові інтереси, оскільки на сьогоднішній день, враховуючи курс долара до гривні, позивачем за зустрічним позовом повинно бути повернуто значно більше грошових коштів, аніж домовлено сторонами в момент укладення договору, що свідчить про істотну зміну обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору кредиту та є підставою для розірвання зазначеного договору. Сам зміст договору кредиту суперечить вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком ані перед укладенням договору, ані протягом його дії не були розяснені умови надання кредиту, не надано інформації у повному обсязі про умови кредитування, крім того, договір не містить умови про порядок припинення договору та умови щодо відповідальності банку у разі порушення своїх зобовязань, що є суттєвими умовами відповідно до вимог ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином позивач вважає, що ще в момент підписання цього договору його поставлено в невигідне та таке, що порушує його права становище. Такі невідповідності договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягнуть за собою недійсність такого договору відповідно до вимог ст.ст.215, 652 ЦК України та ст. 15, ч. 6 ст. 19 Закону країни «Про захист прав споживачів», а в подальшому і недійсність інших договорів, укладених на виконання договору кредиту, а умова кредитного договору щодо можливості підвищення відсоткової ставки, розірвання договору та дострокова вимога повернення кредиту в односторонньому порядку також є підставою для визнання договору недійсним відповідно до вимог ст. 525 ЦК України. Крім того, позивач зазначає, що фінансова криза 2008 року, настання якої не могли сторони передбачити і яка є, за думкою позивача, надзвичайною та невідворотною подією, негативно позначилася на його бізнесі, у звязку з чим він, проти його волі, не зміг виконувати свої зобовязання за кредитним договором у повному обсязі, вважає, що між такою кризою та обєктивною спроможністю боржника виконувати зобовязання по договору є прямий причинний зв'язок. У разі застосування наслідків недійсності правочину, позивач за зустрічним позовом поверне відповідачу суму наданого кредиту у розмірі 4576,02 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 23108,91 гривень. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, пояснила про обставини, викладені вище, зустрічний позов вважала необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, а також надала письмові заперечення , в яких зазначила, що уклавши кредитний договір, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов цих договорів, з момент укладення кредитного договору [PERSON] виконував всі умови кредитного договору, в тому числі щодо сплати кредиту та процентів, що свідчить про те, що останній прийняв на себе всі зобовязання та виконував їх у повному обсязі, крім того, до моменту подання позовної заяви в суд з його боку не було будь-яких пропозицій щодо зміни умов договору. Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставі для визнання договору недійсним не передбачає такого виду відповідальності взагалі. Інформація щодо кредитування, передбачена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] була отримана, про що останній розписався в анкеті, крім того йому була надана письмова інформація про умови кредитування по програмі «Житло в кредит» (інформаційний листок), з якими він ознайомився та, погодившись з усіма умовами кредитування поставив свій підпис 22 жовтня 2007 року, тобто до підписання кредитного договору, при цьому правом відмовитися від кредиту позичальник не скористався. Крім того, в Анкеті-заяві фізичної особи та отримання іпотечного кредиту, [PERSON] висловив своє бажання на отримання кредитних коштів саме в доларах США, свій дохід він вказав також в доларах США. Зазначила, що банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а резидент отримувати їх. Щодо коливання курсу долара США по відношенню до гривні зазначає, що коливання цього курсу постійне і таке коливання не може бути істотною зміною становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором, відповідач не гарантував, що з моменту укладення оскаржуваного договору до повного виконання зобовязань за ним курс буде незмінним, крім того [PERSON] самостійно обрав валюту кредитування, з пропозицією про переведення кредиту в іншу валюту останній не звертався. Крім того, представник позивача просила застосувати строк позовної давності до зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору, а також, у разі задоволення позову [PERSON], просила застосувати наслідки недійсності правочину реституцію та накласти арешт на заставне майно житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Циркуни, вул.. Громадянська, 9 загальною площею 76,9 кв.м. житловою площею 38,7 кв.м. до виконання зобовязання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснивши про обставини, викладені вище, проти задоволення первісних позовних вимог заперечував, зазначивши, що підстав для застосування строку позовної давності до зустрічного позову немає. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню, зустрічний позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. 25 жовтня 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (статут Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», затверджений Рішенням Загальних зборів Акціонерів №62 від 19 квітня 2013 року) укладено Кредитний Договір № ML 702/360/2007, згідно умов якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит на проведення ремонту нерухомого майна у розмірі 16000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 12,49% з датою остаточного повернення кредиту 26 жовтня 2015 року, а останній повернути Банку суму отриманого кредиту, та оплатити відповідну плату за користування кредитними коштами у строки, передбачені Кредитним договором. Договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У зазначеному кредитному договорі визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Зі змісту зазначеного кредитного договору вбачається, що [PERSON] підтвердив своїм особистим підписом (в обох його частинах), що ознайомився і згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Графіком платежів, який є Додатком №1 до кредитного договору № ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року, в якому останній також поставив свій підпис. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1.7.2. кредитного договору, Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитній/их заявці/ках позичальника. На підставі кредитної заявки [PERSON] від 25 жовтня 2007 року, в якій він просив видати йому кредит в розмірі 16000 доларів СШІ шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з Кредитного рахунку на поточний рахунок №2620 3 201766858 відкритий у ЗАТ ОТР Банк на його імя, шляхом кредитної трансакції на зазначений рахунок банком були переведені кредитні кошти у розмірі 16000 доларів США. Факт отримання від позивача кредитних коштів у розмірі 16000 доларів США відповідачем не оспорюється. Частиною п.1.5 вищевказаного кредитного договору, встановлений порядок виконання боргових зобовязань. Зокрема, згідно п.п. 1.5.1, 1.5.1.1 кредитного договору, позичальник зобов'язаний щомісяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком відсотки відповідно до Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено договором. Нараховані в порядку. Передбаченому договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк передбачений в Графіку платежів. Відповідно до п. 1.4 зазначеного кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити банку відповідну плату в порядку та на умовах, визначених договором. Порядок та умови сплати процентів за користування кредитним коштами визначений у п. 1.4.1 зазначеного договору. Судом встановлено та підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості [PERSON] перед банком за Кредитним договором №ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року, що останній допустив порушення грошового зобовязання за кредитним договором щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом у встановлені договором порядку та строки, у звязку з чим за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 22 травня 2015 року складає 5282, 76 долари США, яка складається: з заборгованості по сплаті кредиту у розмірі 4576, 02 доларів США, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 07 березня 2014 року по 21 травня 2015 року у розмірі 706, 74 доларів США. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача [PERSON] від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст.. 617 ЦК України. Крім того, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження добровільної сплати заборгованості за кредитним договором. \~Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому, суд стягує з відповідача суму заборгованості за кредитним договором та процентів за його користування в іноземній валюті, виходячи з наступного. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі за №6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом в ході судового розгляду встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» має необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (Банківська ліцензія [PERSON] банку України №191 від 08 листопада 2006 року, Дозвіл [PERSON] банку України №191-1 від 08 листопада 2006 року, Додаток до дозволу [PERSON] банку України №191-1 від 08 листопада 2006 року, Банківська ліцензія [PERSON] банку України №191 на право надання банківських послуг, визначених ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 05 жовтня 2011 року, Генеральна довіреність [PERSON] банку України на здійснення валютних операцій №191 від 05 жовтня 2011 року, яка була видана ПАТ «ОТП Банк» на право здійснення валютних операцій згідно з додатком до Генеральної довіреності на здійснення валютних операцій від 05 жовтня 2011 року №191). Виходячи з того, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування кредитом. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором №ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк») складає 5282,76 доларів США. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зобовязання відповідача прийняти грошову суму з розстрочкою платежів суд зазначає наступне. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В момент укладення кредитного договору, позивач не висловив будь-яких заперечень та не приніс будь-яких зауважень з приводу наявних в кредитному договорі пунктів, на власний розсуд визначив грошовий еквівалент зобовязання (про що свідчить його кредитна заявка від 25 жовтня 2007 року, в якій він просив видати кредит саме в іноземній валюті доларах США, а також анкета-заява фізичної особи на отримання іпотечного кредиту від 22 жовтня 2007 року, в якій [PERSON] зазначена сума кредиту в іноземній валюті), добровільно підписав кредитний договір, чим підтвердив прийняття на себе зобовязань, в тому числі щодо щомісячної сплати суми кредиту та суми відсотків за користування кредитом в доларах США. Законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті. З аналізу змісту ст. 99 Конституції України, на яку посилається позивач, вбачається, що зазначена правова норма, закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно ч. 2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 3 ст. 533 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках та на умовах встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно ч. 2 ст. 1 зазначеного Декрету до валютних операцій відноситься в тому числі операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Таким чином, аналізуючи правові норми статей 192, 533, 1054 ЦК України, статей 32, 44 Закону України «Про [PERSON] банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому законом порядку отримали генеральну ліцензію [PERSON] банку України на здійсненну валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст.5 вищевказаного Декрету, операції з валютними цінностями здійснюється на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. НБУ у своєму листі за № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» у зв'язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Коштами, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії [PERSON] банку України - в іноземній валюті. Отже банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а резидент отримувати кредити. Як вбачається з [PERSON] банку України від 06 лютого 2007 року №41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» ЗАТ «ОТП Банк» входить до списку Банків які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл НБУ на здійснення в тому числі валютних операцій. Крім того, як вже було зазначено вище, в матеріалах справи маються всі необхідні ліцензії та дозволи на здійснення ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») валютних операцій відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Будь-яких зоборон щодо надання кредитних коштів в іноземній валюті Закон України «Про захист прав споживачів» не містить. Разом з тим, відповідно до п.п. 1.11.2, 1.11.3 оскаржуваного кредитного договору, у випадку відсутності або недостатності у Позичальника коштів для здійснення Платежів у відповідній валюті банк має право здійснити конвертаційну операцію за рахунок коштів позичальника в інших валютах відповідно до вимог чинного законодавства України за існуючими тарифами банку. Якщо у Позичальника не буде можливості виконати боргові зобовязання у Валюті кредиту, то, при наявності іншої вільноконвертованої валюти, позичальник повинен запропонувати Банку виконання свої зобовязань у такій іншій валюті. Крім того, згідно застережень, викладених у п.п. 2.2.4 кредитного договору, в разі відсутності або недостатності у Позичальника коштів у Валюті Кредиту для погашення кредиту або сплати процентів чи комісій Банку за користування кредитом, Банк має право, в порядку передбаченому чинним законодавством України, на примусове списання коштів у іншій вільноконвертованій/національній валюті з усіх рахунків Позичальника відкритих у Банку, в розмірі еквівалентному сумі заборгованості у Валюті Кредиту за кредитним договором та здійснити купівлю-продаж іноземної/національної валют на Міжбанківському валютному ринку України відповідно до вимог чинного законодавства, з метою погашення заборгованості Позичальника за цим Договором. В ході судового розгляду відповідачем не надано жодних доказів, які б підвереджували ту обставину, що останній звертався до банку із пропозицією щодо сплати кредиту в іншій валюті. Враховуючи викладене, суд не погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом про невідповідність оскаржуваного договору вимогам ст.ст. 524, 533, 1054 та 192 ЦК України, вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Закону України «Про [PERSON] банк України», вимогам Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», вимогам Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та порушення в момент укладення такого договору істотної умови договору, що стосується його предмету, а доводи щодо відсутності у банку відповідних дозволів на ліцензій на здійснення валютних операцій спростовуються наявністю в матеріалах справи таких документів. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Коливання курсу долара постійне і це не може бути істотною зміною становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Банк, при укладенні договору не міг гарантувати, що з моменту укладення оскаржуваного договору до повного виконання зобовязань за ним курс буде незмінним. Крім того, позивач на власний розсуд обрав валюту кредитування. Згідно Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 03 грудня 2013 року № 516, банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті. Отже, з наведеного вбачається, що банк фактично виконує роль фінансового посередника - залучає тимчасово вільні грошові кошти від підприємств, організацій, населення у певній валюті та в подальшому розміщує їх у тій же валюті від свого імені на умовах строковості, зворотності та платності. Таким чином, вищевказані обставини спростовують твердження позивача про те, що у звязку із зростанням курсу долара, відбулася істотна зміна обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору суд також не приймає до уваги. Крім того, позивач посилається на те, що зазначена обставина є підставою для розірвання кредитного договору, однак вимог щодо розірвання договору у зустрічній позовній заяві не ставить. Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про відсутність в кредитному договорі умов щодо відповідальності сторін, порядку припинення договору та інших умов, на які посилається позивач в обґрунтування зустрічних позовних вимог, а також щодо неповідомлення банком перед укладенням кредитного договору та протягом його дії у письмовій форми про умови надання кредиту, суд з ними не погоджується, оскільки спірний кредитний договір (2 складові частини) підписаний в тому числі [PERSON] Крім того, в матеріалах справи мається інформаційний листок про Умови кредитування по програмі «Кредит та ремонт або відновлення житла» від 18 червня 2007 року, в якому останній також поставив свій підпис, чим підтвердив той факт, що був ознайомлений із зазначеним документом та згодний з ним, при цьому, суд звертає увагу на те, що із зазначеними умовами кредитування, [PERSON] ознайомився та підписав їх 22 жовтня 2007 року, тобто за три дні до укладення та підписання спірного кредитного договору. В матеріалах справи відсутні відомості щодо-наявності будь-яких зауважень та заперечень з приводу умов кредитного договору. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, за весь час, починаючи з дня укладення кредитного договору до звернення ПАТ «ОТП Банк» із позовом про стягнення заборгованості, [PERSON] виконував свої зобовязання за кредитним договором щодо сплати суми кредиту та процентів за його користування, тим самим погоджувався з усіма умовами кредитування. Таким чином, доводи відповідача щодо не надання банком в повному обсязі інформації про умови кредитування спростовуються вищевказаними матеріалами справи, а також змістом правових норм ст.ст.627, 628, 629 ЦК України. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №ML 702/360/2007 від 25 жовтня 2007 року, наданого позивачем, сума процентів за весь період користування кредитом розрахована за однаковою процентною ставкою - 12,49%, а тому судом не розглядає доводи позивача за зустрічним позовом щодо неправомірного підвищення процентної ставки без згоди останнього. Підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України, належних та допустимих доказів недодержання відповідачем вимог до правочину, встановлених ст.203 ЦК України, а також укладення договору з порушенням будь-яких умов, визначених діючим законодавством України з боку відповідача за зустрічним позовом, [PERSON] не надано. Як розяснено в п. 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже необхідною умовою для визнання кредитного договору недійсним є умова щодо встановлення обставин, передбачених ст. ст. 215, 203 ЦК України. Укладення договору в іноземній валюті, різке підвищення курсу долару по відношенню до гривні, а також відсутність в кредитному договорі умов щодо відповідальності сторін, зміни та порядку припинення договору не може бути підставою для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним. А ст.ст. 11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу недійсності правочину, взагалі не передбачає такого виду відповідальності, як визнання договору недійсним. У звязку з тим, що суд прийшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, позовні вимоги про застосування правових наслідків недійсності правочину шляхом зобовязання ПАТ «ОТП Банк» прийняти у [PERSON] суму у розмірі 23108,91 гривень з розстрочкою платежів на 60 місяців, задоволенню також не підлягають. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог з інших підстав, питання про застосування позовної давності за заявою ПАТ «ОТП Банк» до зустрічних позовних вимог судом не вирішується. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Питання про розподіл понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Як розяснено в ст. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону № 3674-VI. У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого [PERSON] банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого [PERSON] банком України саме на день сплати, а не на день подання позову. Таким чином, у зв'язку із задоволенням первісного позову у повному обсязі, позивачу суд присуджує з відповідача [PERSON] понесені ним і документально підтверджені судові витрати у повному обсязі у загальній сумі 1110,74 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved