Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач в серпні 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №52/08В-R511 від 05 червня 2008 року в сумі 1 048 472 грн. 21 коп. з яких: заборгованість за кредитом 44 935 доларів США 32 цента, що еквівалентно 961 447 грн. 30 коп.; заборгованість по процентам (плата за користування кредитом) - 6 919 доларів США 42 цента, що еквівалентно 77 441 грн. 96 коп.; пеня за несвоєчасне повернення суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами - 9582 грн. 95 коп.; та судові витрати по справі в розмірі 3654 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 05 червня 2008 року був укладений Кредитний договір №52/08В-R511, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику у строкове платне користування грошові кошти у сумі 49 500 доларів США, зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами, строком на 240 місяців до 05 червня 2028 року. Свої обов`язки за зазначеним кредитним договором Банк виконав, надавши [PERSON] грошові кошти у сумі 49 500 доларів США. Крім того, 12 серпня 2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» та позичальником був укладений Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору. 26 серпня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та Позичальником був укладений Договір про внесення змін №2 до кредитного Договору. 05 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позичальником був укладений Договір про внесення змін №3 до Кредитного договору. 27 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позичальником був укладений Договір про внесення змін №4 до Кредитного договору. Позичальник [PERSON] зобов`язалася повернути Банку кредит та сплатити проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 05 червня 2028 року у розмірах, встановлених у п.8.1 Кредитного договору. Валютні ризики, які пов`язані зі зміною курсу долара США до гривні під час виконання зобов`язань за Кредитним договором несе Позичальник. Щомісячний ануїтетний платіж в сумі 615,54 доларів США в період сплати з 01 по 08 число кожного місяця, починаючи з липня 2008 року. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки № 52/08В-П-1 від 05.06.2008 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. 27 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №2 до Договору поруки. Крім того, вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки № 52/08В-П-2 від 05.06.2008 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. 27 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №2 до Договору поруки. Оскільки відповідач [PERSON] належним чином не виконує зобов`язань за Кредитним договором щодо повернення чергових щомісячних частин кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 14 серпня 2015 року складає 49 002 доларів США 62 цента, що зумовило позивача звернутися до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2015 року, справа розподілена судді Бєсєді Г.В. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Бєсєди Г.В. від 11.09.2015 року. 04 листопада 2015 року від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. На підставі Закону України «Про захист прав споживачів», ст.203, ст.215, ст.230 ЦК України просили суд: визнати недійсним кредитний договір №52/08В-R511 від 05.06.2008 року, який укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту вчинення Іпотечний договір №52/08В-1 укладений між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №8482; визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки №52/08В-П-1 від 08.06.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»; визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки №52/08В-П-2 від 08.06.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк»; зняти заборону №356 відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна - однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №8483. В обґрунтування зустрічного позову посилаючись на те, що [PERSON] дійсно підписала оспорюваний правочин, а саме Кредитний Договір та додаток №1 до нього, в якому зазначений щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 615,54 доларів США та абсолютне значення здороження кредиту в сумі 152 858,14 дол. США. [PERSON] не заперечує, що підписанням спірного правочину вона погодилась сплатити на користь банку протягом терміну кредитування саме ту суму абсолютного здороження кредиту, що зазначена в додатку №1 до кредитного договору і що саме ця істотна умова правочину відповідала її внутрішній волі. Однак, з нею, як з потенційним позичальником Банком переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року не проводилось. Вона, як позичальник, не отримала всю необхідну інформацію, що була необхідна їй для здійснення свідомого вибору у вигляді додатку №1 до кредитного договору, що є його невід`ємною частиною, оскільки зазначений додаток не містить всіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов`язкові, розрахунки, що містяться в додатку №1 здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ №168. Відсутність проведеної належної переддоговірної роботи між Банком та позичальником підтверджується змінами згідно з внутрішнім наказом ПАТ «ВТБ Банк» №60-од від 08.04.2010 року, котрим було приведено у відповідність до вимог чинного законодавства форму та зміст бюлетеня переддоговірної роботи та затверджені нові типові форми «Інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту» та затверджено нові редакції «Графік повернення кредиту і сплати відсотків та розрахунок вартості сукупних послуг». Позивач [PERSON] вказала що в діях ПАТ «ВТБ Банк» вбачається факт обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях є замовчування та перекручення реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здороження кредиту. Доказом же приховування істотної інформації, яка необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору є не проведення з ним переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладання кредитного договору на найбільш невигідних умовах для позичальника, та водночас, за найбільш прибуткового для банку, ануїтетною схемою. Мотивом введення в оману позичальника є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. Вважає, що за таких умов, формування волі [PERSON] , як позичальника щодо укладання спірного правочину відбулось під впливом інформації, що не відповідала дійсності та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. За таких обставин, позивачі за зустрічним позовом вважають, що є всі підстави для визнання Кредитного договору №52/08В-R511 від 05.06.2008 року, Іпотечного договору №52/08В-І від 05.06.2008 року, Договору поруки №52/08В-П-1 та Договору поруки №52/08В-П-2 укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та Позивачами за зустрічним позовом недійсними із зняттям заборони №356 відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна - однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №8483 Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року задоволено заяву представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування доказів. 16.12.2015 року від ПАТ «ВТБ Банк» надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких вказали, що твердження позивачів про те, що з [PERSON] , як з потенціальним позичальником, не проводилося переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №1368 від 10.05.2007 року та те, що вона як позичальник не отримала усю необхідну інформацію, що була їй необхідна для здійснення свідомого вибору у додатку №1 до кредитного договору, що є його невід`ємною частиною, оскільки додаток №1 не містить усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов`язкові розрахунки, що містяться в додатку №1, здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ №168, не відповідають дійсним обставинам справи. Так, між ВАТ «ВТБ Банк» правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 05 червня 2008 року був укладений кредитний договір №52/08В-R511, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику в строкове платне користування грошові кошти у сумі 49500 дол. США, зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами, строком на 240 місяців до 05 червня 2028 року. Свої зобов`язання за договором Банк виконав належним чином, надавши позичальнику грошові кошти у сумі 49 500 дол. США. Також було укладено чотири договори про внесення змін до Кредитного договору. Вважають, що Банк надав позичальнику вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, що підтверджується п.2.4 Кредитного договору в якому зазначено, що підписанням цього договору Позичальник підтверджує, що письмово ознайомлений про особу і місцезнаходження Банку, про його кредитні умови та умови договору застави, про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави, страхування, оцінки майна та інші фінансові зобов`язання. А також Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Позичальник до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору не зверталася, а також не скористалася правом на відкликання згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказали, що позичальником не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення її ПАТ «ВТБ Банк» в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують права споживача. При цьому, відповідно до змісту ст.ст.11,19 Закону України «Про захист прав споживачів» саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення споживача в оману. Просили суд в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. 16.12.2015 року від ПАТ «ВТБ Банк» надійшла заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачів за зустрічним позовом. Вважають, що позивачі за зустрічним позовом звернулися з позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки моментом вчинення правочину є дата його підписання, а саме 05 червня 2008 року. У своїй позовній заяві позивачі за зустрічним позовом стверджують, що про можливість існування обману з боку Банку при укладанні Кредитного договору їм стало відомо лише у вересні 2015 року із начебто судової практики, що викладена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, при цьому позивачами за зустрічним позовом не зазначено з яких саме рішень (дати ухвалення рішень, номери справ) їм стало відомо про порушення прав позивачів. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за клопотання представника відповідачів була призначена судово-економічна експертиза та провадження у справі призупинено. 24 січня 2017 року із експертної установи до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №1147/1148-16 від 30.12.2016 року та матеріали цивільної справи. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017 року відновлено провадження у справі. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] , призначеної на посаду судді строком на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 24 квітня 2012 року №286/2012 «Про призначення судді» та у якої, станом на 24 квітня 2017 року закінчилися повноваження судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2017 року цивільна справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 26 квітня 2017 року її було прийнято до провадження та призначено до розгляду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року задоволено клопотання представника відповідача по первісному позову про витребування доказів по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року за клопотанням представника відповідачів була призначена додаткова судово-економічна експертиза та провадження у справі призупинено. 24 січня 2019 року цивільна справа була повернена до суду без виконання у зв`язку з нездійсненням відповідачем [PERSON] оплати за проведення експертизи. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2019 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року задоволено клопотання представника відповідачів про витребування доказів по справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2019 року за клопотання представника відповідачів була призначена додаткова судово-економічна експертиза та провадження у справі призупинено. 17.06.2020 року цивільна справа повернена до суду без виконання у зв`язку з нездійсненням [PERSON] оплати за проведення експертизи та Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2020 року відновлено провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2020 року залучено в якості позивача уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства ВТБ Банк» Стрюкову Ірину Олександрівну. Протокольною ухвалою 14.12.2020 року в якості третьої особи залучено Акціонерне товариство «Універсал Банк». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2021 року залучено до участі у справі як позивача за основним позовом Акціонерне товариство «Універсал Банк» замість Акціонерного товариства «ВТБ Банк». Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2021 року в задоволенні клопотання представника відповідачів про призначення додаткової судової економічної експертизи відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з наведених в позові підстав. Відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви та застосувати строки позовної давності до вимог позивачів за зустрічним позовом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнали. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача за основним позовом та задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник відповідачів Борсук В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву з наведених в ній правових підстав. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, представника відповідачів, оглянувши оригінал кредитної справи, допитавши експерта [PERSON] , вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги за основним позовом такими, що підлягають задоволенню, а за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», а його правонаступником, у свою чергу, АТ «ВТБ Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №52/08В-R511 від 05 червня 2008 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 49 500,00 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 14,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строк кредитування 240 місяців з кінцевим терміном повернення 05 червня 2028 року (п.1.1 Договору). За змістом п. 3.1 вказаного вище договору, банк зобов`язаний надати позичальнику грошові кошти (кредит) у розмірі та на строк, що встановлені в п.1.1. Кредитного договору та в порядку і на умовах, встановлених кредитним договором. Згідно з п.2.1 Договору грошові кошти отримані Позичальником за цим Договором використовується за цільовим призначенням для придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею -17,1 кв.м. Відповідно до п.8.1 Договору платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником щомісячно ануїтетним платежем в сумі не менше ніж 615,54 доларів США в період з 01 по 08 число кожного місяця, починаючи з липня 2008 року згідно з Додатком 1 до цього Кредитного договору ( графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг), який є його невід`ємною частиною. Грошові кошти у сумі 49 500 доларів США Банк надав позичальнику [PERSON] , що підтверджується заявою на видачу готівки №TR.70191.5. Забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека квартири [ADDRESS] , згідно з Іпотечним договором №52/08В-І від 05 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрованому в реєстрі за №8482. 05 червня 2008 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. у зв`язку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону №356 відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, яке належить [PERSON] до припинення договору іпотеки, зареєстровано в реєстрі за №8483 (т.1 а.с.85,86). 12 серпня 2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору. 26 серпня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №2 до кредитного Договору. 05 вересня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №3 до Кредитного договору. 27 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був кладений Договір про внесення змін №4 до Кредитного договору. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки № 52/08В-П-1 від 05.08.2008 року. Згідно з п.4 Договору у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Відповідно до п.5 Договору Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів та користування кредитом, комісії, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків. Поручитель підтверджує, що він ознайомлений з умовами кредитного договору (у т.ч. про строки виконання зобов`язань за кредитним договором). 27 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №2 до Договору поруки. Крім того, вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки № 52/08В-П-2 від 05.08.2008 року. Згідно з п.4 Договору у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Відповідно до п.5 Договору Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів та користування кредитом, комісії, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків. Поручитель підтверджує, що він ознайомлений з умовами кредитного договору (у т.ч. про строки виконання зобов`язань за кредитним договором). 27 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін №2 до Договору поруки. 21 жовтня 2020 року між Акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Акціонерним товариством «Універсал Банк» було укладено договір №75-РБ про відступлення прав вимоги. Відповідно до умов договору АТ «ВТБ Банк» відступив новому кредитору - АТ «Універсал Банк» належні Банку, а новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1, Додатку №2, додатку №3 до цього договору (Боржники), включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1, Додатку №2, додатку №3 до цього договору. До Акціонерного товариства «Універсал Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №52/08В-R511 від 05 червня 2008 року укладеним між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] , Іпотечним договором №52/08В-І від 05 червня 2008 року та договорами поруки № 52/08В-П-1 від 05.08.2008 року і № 52/08В-П-2 від 05.08.2008 року укладеними з [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №52/08В-R511 від 05 червня 2008 року. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за зустрічною позовною заявою про визнання договору недійсними кредитного договору та договору поруки, то суд виходить з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачам), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.230 ЦК України , якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом невимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не може бути взято до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті І, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15,23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Відповідно до п.2.5 Кредитного договору зазначено що в рамках цього договору позичальникові надаються банківські та супутні послуги, сплачуються: банківські послуги - згідно діючих тарифів банку; послуги нотаріуса - згідно статей 19,21 Закону України «Про нотаріат»; послуги страхових компаній та суб`єктів оціночної діяльності - згідно їх діючих тарифів. Розрахунок сукупної вартості кредиту з урахуванням вищезазначених витрат надається в Додатку №1 до цього Договору. Отже, як вбачається з тексту оспорюваного договору, кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. Щодо посилання [PERSON] про відсутність детального розпису загальної вартості кредиту, відсутність зазначеної сукупної вартості кредиту, покладання валютних ризиків на позичальника, слід зазначити наступне. Згідно з п.8.1 Кредитного договору валютні ризики, які пов`язані зі зміною курсу долара США до гривні під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе позичальник. 05.06.2008 року до кредитного договору було укладено Додаток №1, що є його невід`ємною частиною договору «Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг». Банком дотримано всіх умов кредитування відповідно до Постанови Правління Національного банку України, прийнятої 10.05.2007 року N 168, відповідно до якої Банки зобов`язанні визначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентів. Також Даним графіком позичальника попереджено, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку. Крім того, Позивач [PERSON] , отримавши свій примірник Договору, не позбавлена була права в разі незгоди з умовами Договору та якщо вбачала порушення своїх прав, відмовитися від укладення договору або запропонувати у письмовому вигляді ті умови, які вона вважала би за необхідне зазначити в Договорі (ст. 646 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Матеріалами справи узгоджується, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування в іноземній валюті, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір. Посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Згідно з п.2.4 Кредитного договору підписанням даного договору Позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений про особу і місцезнаходження банку, про його кредитні умови та умови договору застави, про сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави, страхування, оцінки майна та інші фінансові зобов`язання. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. Тобто, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, позичальник з такими умовами була ознайомлена та погодилася з ними, про що свідчить її підпис та подальше виконання його умов. Позичальником не доведено введення її в оману банком щодо умов кредитування, що є її процесуальним обов`язком. Укладаючи договори поруки [PERSON] та [PERSON] як поручителі підтвердили, що ознайомлені з умовами кредитного договору (у т. ч. про строки виконання зобов`язань за кредитним договором) п.8 Договору та в подальшому поручителями через шість років, а саме 27 травня 2014 року були укладені Договори про внесення змін №2 до Договору поруки. Щодо заяви представника відповідача за зустрічним позовом про застосування до позовних вимог позивачів наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 30.07.2008 року, а з зустрічним позовом позивачі звернулися до суду 04.11.2015 року, через 7 років після укладання договору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. В судовому засіданні встановлено та вбачається із долучених документів, що під час укладання кредитного договору договір відображав повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань зазначених в договорі, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки її право не порушено, та доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю позову, оскільки позивачами не надано суду жодного належного доказу щодо обґрунтування своїх позовних вимог. Крім того, позивачами за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а беручи до уваги що позивачем [PERSON] в зустрічній позовній заяві не заперечувався факт укладання кредитного договору № 52/08В-R511 від 05.06.2008 року, в якому був зазначений щомісячний ануїтетний платіж в розмірі 615,54 дол. США та не заперечувалося абсолютне здороження кредиту, яке зазначено в Додатку №1 до кредитного договору і що саме ця істотна умова відповідала її внутрішній волі, і поручителі погодилися з такими умовами, то суд доходить висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з підстав необґрунтованості. Щодо заявлених позовних вимог за основним позовом про стягнення заборгованості за кредитними зобов`язаннями. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору №52/08В-R511 від 05 червня 2008 року заборгованість станом на 14.08.2015 року склала 49 002,62 дол. США, що еквівалентно1 048 472 грн. 21 коп. (курс Національного Банку України станом на 14 серпня 2015 року за 1 долар = 21,396247 грн.), з яких: заборгованість за кредитом - 44 935,32 дол. США, що еквівалентно961 447 грн. 30 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 3619,42 дол. США, що еквівалентно 77441 грн. 96 коп.; пеня за несвоєчасне виконання суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами - 9582 грн. 95 коп. 15.05.2015 року за №4288/1-2.4 ПАТ «ВТБ Банк» направлена письмова вимога [PERSON] про усунення порушень. Банк повідомив позичальника, що у випадку непогашення у встановлений у вимозі строк заборгованості перед Банком за кредитом у повному обсязі, Банк відповідно до діючого законодавства буде ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки або повного виконання умов Кредитного договору та стягнення заборгованості у повному обсязі. Зазначений лист отриманий [PERSON] 28.05.2015 року. 15.05.2015 року за №4288/1-2.23 ПАТ «ВТБ Банк» направлено лист-вимогу [PERSON] про усунення порушень. У зв`язку з непогашенням у встановлений строк позичальником своїх зобов`язань, Банк використав своє право, передбачене кредитним договором та заявив позичальнику про визнання терміну повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами таким, що настав, а кредитну заборгованість - обов`язковою до повернення в повному обсязі, про що повідомив позичальника відповідним листом. Вимагав протягом 30 днів з дати отримання Вимоги погасити заборгованість за кредитним договором в розмірі 46415,68 дол. США. Зазначений лист отриманий [PERSON] 28.05.2015 року. 15.05.2015 року за №4288/1-2.43 ПАТ «ВТБ Банк» направлено лист-вимогу [PERSON] про усунення порушень. У зв`язку з непогашенням у встановлений строк позичальником своїх зобов`язань, Банк використав своє право, передбачене кредитним договором та заявив позичальнику про визнання терміну повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами таким, що настав, а кредитну заборгованість - обов`язковою до повернення в повному обсязі, про що повідомив позичальника відповідним листом. Вимагав протягом 30 днів з дати отримання Вимоги погасити заборгованість за кредитним договором в розмірі 46415,68 дол. США. Зазначений лист отриманий [PERSON] 28.05.2015 року. Для правильного вирішення спору та прийняття законного і обґрунтованого рішення для з`ясування чи були укладені вказані правочини відповідно до вимог діючого законодавства відповідачі просили суд призначити судову економічну експертизу. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за клопотанням представника відповідачів була призначена судово-економічна експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи відповідає здійснений банком розрахунок щомісячного ануїтетного платежу в додатку №1 («Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг») до кредитного договору № 52/08В-R511 від 05.06.2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] вихідним параметрам кредитування, зазначеним в договорі? Якій відсотковій ставці відповідає значення ануїтетного платежу визначеного банком в розмірі 615,54 дол. США? Чи відповідає здійснений банком розрахунок абсолютного значення подорожчання кредиту в додатку №1 до договору № 52/08В- R511 від 05.06.2008 року в сумі 152 858,14 дол. США вихідним параметрам кредитування, що зазначені в договорі № 52/08В-R 511 від 05.06.2008 року? Чи відповідають обраховані та вказані банком в додатку №1 до кредитного договору № 52/08В-R 511 від 05.06.2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , дані щодо загальної вартості кредиту в розрізі її елементів (платежу по тілу кредиту, платежу за нарахованими процентами, загального платежу за розрахунковий період, супутніх витрат на користь банку та на користь третіх осіб, тощо) вихідним параметрам кредитування, викладеним банком у договорі? Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Леніна, буд. 17). Проведення експертизи доручено Никифоровій Ірині Юріївні, старшому судому експерту лабораторії економічних та товарознавчих досліджень, яка має вищу освіту та кваліфікацію судового експерта за спеціальностями: 11.1 «Дослідження документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності»; 11.2 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств та організацій»; 11.3 «Дослідження документів фінансово-кредитних операцій», перший кваліфікаційний клас, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта №35-Дн (строк дії свідоцтва - до 03 березня 2021 року), свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта №54-Дн ( строк дії свідоцтва - до 23 вересня 2021 року). Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст.384,385 Кримінального кодексу України. Відповідно до Висновку експерта №1147/1148-16 від 30.12.2016 року, за результатами проведення судово-економічної експертизи [PERSON] встановлено, що значення ануїтетного платежу визначено банком в розмірі 615,54 дол. США відповідає відсотковій ставці в розмірі 14%. Здійснений банком розрахунок абсолютного подорожчання кредиту в додатку №1 до договору №52/08В-R 511 від 05.06.2008 року в сумі 103358,14 доларів США відповідає вихідним параметрам кредитування, що зазначені в договорі №52/08В-R511 від 05.06.2008 року. Обраховані та вказані банком в додатку №1 до кредитного договору №52/08В-R511 від 05.06.2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , дані щодо загальної вартості кредиту в розрізі її елементів (платежу по тілу кредиту, платежу за нарахованими процентами, загального платежу за розрахунковий період, супутніх витрат на користь банку та на користь третіх осіб, тощо) відповідають вихідним параметрам кредитування, викладеним банком у договорі. За клопотаннями відповідачів Ухвалами суду від 28 грудня 2018 року та 27 грудня 2019 року була призначена додаткова судово-економічна експертиза, однак цивільна справа повернена до суду без виконання у зв`язку з нездійсненням відповідачем [PERSON] оплати за проведення експертизи. Згідно зі ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Стаття 110 ЦПК України встановлює, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. У справах про стягнення заборгованості за кредитним договором до предмета доказування включається наступна сукупність фактів: укладення кредитного договору, надання грошових коштів позичальнику у розмірах та на умовах, встановлених договором, повернення, часткове повернення чи не повернення кредитних коштів та сплата процентів, розмір заборгованості, що утворилась. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору, уклала чотири додаткові угоди та тривалий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а тому виходячи із вищевикладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконала зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 44 935,32 дол. США та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 3 619,42 дол. США законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Також позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за неналежне повернення кредиту в розмірі 9582 грн. 95 коп. та надано відповідний розрахунок. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до п.9.2 Кредитного Договору у разі несвоєчасної (неналежної) сплати процентів за користування кредитом, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Суд приймає розрахунок наданий позивачем щодо заборгованості за пенею та доходить висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог позивача про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, то оскільки вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Оскільки за умовами окремих договорів поруки поручителі узяли на себе зобов`язання самостійно відповідати перед кредитором за виконання грошових зобов`язань боржником за кредитним договором, то кредитна заборгованість підлягає стягненню з кожного поручителя окремо, а не з усіх поручителів у солідарному порядку. Виходячи із вищевикладеного, позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» знайшли своє підтвердження в судовому засіданні законні, та підлягають задоволенню. Підстав для звільнення відповідачів від сплати зазначеної суми, або зменшення її розміру судом не встановлено. Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача щодо не зазначення в кредитному договорі №52/08В-R511 від 05.06.2008 року формули розрахунку щомісячного ануїтетного платежу, оскільки, як встановлено Висновком експерта за результатами судово-економічної експертизи №1147-1148-16 від 30.12.2016 року, здійснений банком розрахунок щомісячного ануїтетного платежу в Додатку №1 («Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг») до кредитного договору №52/08В-R511 від 05.06.2008 року укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] відповідає вихідним параметрам кредитування в зазначеному договору. Крім того, вже після укладання договору №52/08В-R511 від 05.06.2008 року, Рішенням наглядової ради Державної іпотечної установи від 11 вересня 2008 року, протокол №31, було затверджено стандарти надання, рефінансування та обслуговування іпотечних житлових кредитів та формулу розрахунку ануїтетного платежу. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, тому підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в рівних частинах по 1218,00 грн. з кожного.

Outcome: approved