Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обгрунтовує слідуючими обставинами. 10 серпня 2012р. відповідач [PERSON] позичив у позивача в особі директора [PERSON] грошову суму у розмірі 100000грн., що підтверджується розпискою від 10.08.2012р.. Відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути кошти з 01.09.2012р. до 01.01.2013р. по 20000грн. протягом кожного місяця до вказаної дати, шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок позивача. У вказаний строк відповідач борг не повернув. Враховуючи вищевказані обставини, позивач просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 100тисяч гривень боргу та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не зявився, із позовної заяви вбачається, що він просить справу розглянути у його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, його представник у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» задоволенню не підлягає, про що свідчить наступне: обгрунтовуючи позовні вимоги, товариство з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа», зазначає, що між ним та відповідачем виникли договірні правовідносини на підставі договору позики, вказує, з посиланням на відповідні норми Параграфу 1 Глави 71 Цивільного кодексу України «Позика», що 10 серпня 2012 року відповідач [PERSON] позичив у позивача в особі директора грошову суму у розмірі 100 000 грн., що підтверджується розпискою від 10 серпня 2012 року, та відповідно до розписки відповідач зобов'язався повернути кошти з 01 вересня 2012 року до 01 січня 2013 року по 20 000 грн. протягом кожного місяця до вказаної дати, шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок позивача. Однак вказані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, відповідач [PERSON] будь-яких правовідносин стосовно укладення договору позики з ТзОВ «Видавнича група «Основа» не мав, належні та допустимі докази наявності такого договору між сторонами в матеріалах справи відсутні. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за № 6-63цс13, яка в силу частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обовязковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, висловлено правову позицію, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином необхідно ретельно дослідити так звану «боргову розписку» від 10 серпня 2012 року, виявити справжню правову природу укладеного договору, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як вбачається зі змісту так званої «розписки» Григорець Василь Тарасович «имеет задолженность» (тобто має заборгованість) перед ВГ «Основа» в розмірі 100 000 грн.. У «розписці» не вказано, що [PERSON] позичив ці кошти у ТзОВ «Видавнича група «Основа», тим більше у директора цієї юридичної особи, про що йдеться в позові. Зміст «розписки» вказує, що остання лише зафіксувала наявність заборгованості відповідача перед позивачем в певній сумі, за своєю суттю та змістом поданий позивачем документ не є розпискою у розумінні ч.2 ст.1047 ЦК України, який може бути поданий на підтвердження укладення договору позики. Такий договір позики позивачем не наданий, крім того, не представлено будь- яких відповідних визначених законодавством бухгалтерсько-фінансових документів, які-б свідчили про отримання відповідачем від позивача певної суми грошей, таких як, наприклад, видатковий касовий ордер чи платіжне доручення про перерахування грошових коштів. За змістом абзацу 2 ч.2 статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Будь-якого правочину, який би був підписаний відповідною особою та скріплений печаткою позивача, суду надано не було, а безпосередньо на представленому суду документі відсутні підпис і печатка позивача. Таким чином, наявний в справі документ не свідчить про укладення між сторонами договору позики, а тому позов в межах зазначеної в ньому правової підстави задоволенню не підлягає. В судовому засіданні дослідженими доказами судом встановлено, що 10 серпня 2012р. відповідач [PERSON] надав розписку ппро те, що зобовязується повернути заборгованість, а саме грошову суму у розмірі 100000грн.. Відповідно до розписки відповідач зобовязався повернути кошти з 01.09.2012р. до 01.01.2013р. по 20000грн. протягом кожного місяця до вказаної дати, шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок позивача. Відповідач до вказаного терміну гроші не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 ч. 1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Outcome: approved