Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позов мотивував тим, що за час спільного проживання з відповідачем народився син - [PERSON], [INFO]. Шлюб в органах РАЦСу не реєстрували. Протягом останніх двох років спільне життя погіршилося, що призвело до припинення стосунків. В квітні 2016 року відповідач з дитиною переїхали жити до родички в с. Піддубці. Однак між ними існує спір щодо місця проживання малолітньої дитини. Вважає, що син повинен проживати з ним, оскільки відповідач негативно характеризується, неодноразово вчиняла сварки та скандали, насильницькі дії щодо нього та його матері, свідком яких був і син, крім того, відповідач має схильність до вживання спиртних напоїв, не має постійного місця роботи. А тому, просив визначити місце проживання сина разом з батьком, стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у позовній заяві підстав, просила його задовольнити. Позивач суду додатково пояснив, що дитина від народження проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Дитячий садочок поруч. В квартирі ще проживає мати позивача і бабуся дитини. Дитина в квартирі не зареєстрована. Бабуся не дозволяла приписати через конфлікт з матір'ю дитини. З матір'ю дитини у нього складні стосунки, живуть як сусіди. Відповідач періодично виїжджає з дитиною але потім вертається. В садочок заводить та забирає в основному відповідач. Свята в садочку відвідують разом. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Суду додатково пояснила, що позивач до 5-річного віку дитини зловживав алкоголем, бив її. Через це їй неодноразово доводилося з дитиною іти з дому. Вже рік, як покинув пиячити, але сварки не вщухають. Неодноразово зверталася в міліцію. Хотіла, щоб була сім'я, але їй не дозволяють там проживати. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Долучив до матеріалів справи висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] та рішення виконавчого комітету Луцької міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] При вирішенні спору по суті просив врахувати позицію викладену в наданих документах. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, свідків враховуючи позицію третьої особи, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 ст. 161 СК України установлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 8), позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що позивач та відповідач в зареєстрованому шлюбі не перебували. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS]. Там же разом з дитиною проживала відповідач. Ні відповідач, ні малолітній син сторін за вказаним місцем проживання зареєстровані в установленому порядку не були. Квартира за адресою: [ADDRESS] на час розгляду справи судом належить на праві спільної часткової власності по ? частці кожному позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 24.06.2016 року та брату позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 10.03.2001 року (а.с.26). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] (мати позивача) малолітній [PERSON] від народження проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Як малому виповнилося 4 роки син просив приписати дитину, але вона відмовила через погані стосунки сина з відповідачем. Крім того, боялася, що відповідач також матиме право на житло. В садочок дитину в більшості водить відповідач. Коли посваряться, то вона забирає дитину і кудись їде. Вона заборонила відповідачу прати в своїй пральній машині. Відповідач [PERSON] зареєстрована та є співвласником будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24,25,33). Однак, інші співвласники сестра відповідача [PERSON] та брат відповідача [PERSON], які проживають у вказаному будинковолодінні, заперечують проти проживання там відповідача з дитиною. Із пояснень сторін в судовому засіданні, судом встановлено, і це не заперечується сторонами, що відповідач в квітні 2016 року разом із малолітнім сином залишила своє попереднє місце проживання в [ADDRESS] та переїхала проживати в квартиру своєї сестри [PERSON] в [ADDRESS], якою відповідачу з дитиною було надано для проживання окрему кімнату. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Також, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір'ю у разі коли батьки проживають окремо. З висновку служби у справах дітей Луцької міської ради № 137 від 02.07.2016 року вбачається, що у вищевказаному помешканні відповідач з сином мають належні умови для проживання, малолітній [PERSON] має місце для ігор та відпочинку, забезпечений одягом, продуктами харчування, засобами особистої гігієни (а.с. 70). Крім того, згідно висновку служби у справах дітей Луцької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 413-1 від 06.07.2016 року (а.с. 69), останній вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] - відповідача у справі (а.с. 70). Позивач та його представник в обґрунтування своїх вимог в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не довели наявність будь-яких істотних обставин (перебування відповідача на обліку у наркологічному диспансері чи психіатричній лікарні, зловживання алкоголем чи інша аморальна поведінка), що зумовлювали б недоцільність проживання неповнолітньої дитини разом із матір'ю. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], також не підтвердили наявність жодної із вищенаведених обставин, що б вкрай негативно характеризували відповідача, як матір. В наданих суду поясненнях акцентували увагу на зіпсованих відносинах між сторонами та умовах проживання, реєстрації відповідача з дитиною в житлі. Таким чином, виключних підстав, передбачених Конвенцією та ч.2 ст. 161 СК України для розлучення малолітньої дитини [PERSON] із матір'ю [PERSON] суд не вбачає. Наявність у позивача [PERSON] кращих матеріально-побутових умов, належності 1/2 частини житлової квартири на праві власності (а.с. 67), на думку суду, сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини для проживання. При цьому суд не бере до уваги доводи позивача та його представника про те що, відповідач належним чином не забезпечує догляд неповнолітнього сина, оскільки, ці доводи спростовуються вищезазначеним висновком служби у справах дітей Луцької міської ради, актами обстеження умов проживання відповідача. Одночасно судом встановлено, що позивач [PERSON], інвалід ІІ групи загального захворювання, з 2014 року знаходиться на обліку в тубдиспансері, діагноз - залишкові зміни перенесеного туберкульозу у вигляді пневмофіброзу, щільних вогнищ та залишкової порожнини, категорія 5, група 5.1 (а.с. 28-30). За даними УМВС України у Волинській області позивач [PERSON] неодноразово вчиняв сімейні сварки, були зареєстровані звернення гр. [PERSON] відносно протиправних дій співмешканця [PERSON] З висновків (а.с. 39-42) працівників міліції вбачається, що неодноразово [PERSON] було нанесено тілесні ушкодження [PERSON], однак остання відмовлялася від написання офіційної заяви та проходження судово-медичної експертизи. З [PERSON] проводились бесіди профілактичного характеру, ознайомлено з наслідками вчинення насилля в сім'ї психологічного характеру та притягнення до відповідальності за вчиненні дії. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що проживання дитини разом із матір'ю на даний час забезпечить найвищі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя, а в задоволенні вимог позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed