Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про визнання квартири об'єктом права спільної власності подружжя та визнання права власності на її частину. На підставу своїх вимог спирається на те, що з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.02.2003 року. До офіційної реєстрації шлюбу з відповідачкою з 1999 року проживав спільно без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство і вважали себе цивільними чоловіком та дружиною. Від спільного проживання [INFO] у них народилася дочка [PERSON]. 20.07.2001 року сторони придбали будинок в [ADDRESS] про що було укладено договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Даний договір дарування був оформлений на відповідачку [PERSON] Після народження дочки сторони вирішили обміняти належний їм будинок на квартиру, і договором обміну нерухомості від 18.03.2002 року, посвідченим на Українській Товарній Біржі вони обміняли будинок по [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] Після проведення обміну нерухомості його сім'я стала фактичним власником квартири [ADDRESS]. Під час подальшого спільного проживання позивач прописався в даній квартирі, зробив повний її ремонт. Але під час спільного проживання шлюб виявився невдалим і 17.06.2009 року шлюб був розірвано. Згоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності сторони досягнути не можуть. До початку розгляду справи позивач подав заяву про зміну позовних вимог а саме, просив стягнути з відповідача [PERSON] суму коштів, затрачених [PERSON] на ремонт квартири [PERSON] в сумі 97661,60 грн. Під час судового розгляду представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог та просила суд визнати за [PERSON] право власності на створене ним майно за рахунок коштів [PERSON] за час спільного проживання з [PERSON] у вигляді затрат на проведення ремонтних робіт в квартирі [ADDRESS], яка належить відповідачу на суму 97661,60 грн. та стягнути з [PERSON] суму коштів затрачених [PERSON] на ремонт квартири [PERSON] в сумі 97661,60, втім зазначені вимоги не підлягають розгляду, адже згідно ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право, шляхом подання письмової заяви, змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов до початку розгляду судом справи по суті. До початку розгляду справи відповідач за первісним позовом подала заяву про уточнення позовних вимог та просила суд визнати [PERSON] таким , що втратив право користування жилим приміщенням, тобто квартирою [ADDRESS], на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України (т.2 а. с. 129). В судовому засіданні позивач і його представник позов про стягнення коштів затрачених на ремонт квартири [PERSON] в сумі 97661,60 грн., підтримали повністю і просили суд його задовольнити. [PERSON] позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] не визнав і в судовому засіданні пояснив, що позивачка в 2011 році замінила замки в дверях квартири і тому відповідач не міг заходити в квартиру і там проживати. Крім того, він вважає, що квартира є спільною власністю подружжя, він зареєструвався в квартирі і вселився в квартиру як член сім'ї, тому просив суд в позові відмовити. Відповідачка за первинним позовом в судовому засіданні не заперечила щодо фактичної участі позивача за первинним позовом у фінансуванні ремонтних робіт, що тривали з 2004 по 2008 рік, втім не погодилась з розміром заявлених [PERSON] фактичних затрат, зазначивши, що поданні останнім докази свідчать лише про отримання кредитних коштів та понесення фінансових витрат на придбання будівельних матеріалів, дверей, вікон, опалення, тощо. Втім, зазначені докази не свідчать про те, що наведені витрати були спрямовані саме на ремонт квартири за адресою [ADDRESS], а також просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тобто квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні позивач підтвердив, що останні ремонтні роботи в квартирі [ADDRESS] були закінченні до кінця 2008 року. Відповідачем в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що зазначене клопотання підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Виходячи зі змісту позовної вимоги [PERSON] про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири [PERSON], початком перебігу строку позовної давності для такої вимоги слід вважати дату закінчення ремонтних робіт в кваритирі [PERSON] Разом з тим, оскільки точну дату закінчення ремонтних робіт встановити неможливо, суд виходить з того, що зі слів [PERSON], ремонтні роботи закінчились до кінця 2008 року, отже, початок перебігу строку позовної давності слід обчислювати з 31.12.2008. Відповідні уточнені позовні вимоги про стягнення коштів, затрачених на ремонт квартири заявлені [PERSON] 14.06.2014, тобто, з пропуском строку позовної давності, який, згідно з приписами ст. 261, 267 ЦК України, сплинув 31.12.2011. Щодо зустрічного позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи та показів [PERSON], 17.06.2009 шлюб Між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, [PERSON] виїхав з квартири за адресою [ADDRESS] до м. Києва, де проживає по теперішній час. На користь цього свідчать і довідки про те, що [PERSON], хоча і зареєстрований, втім не проживає за адресою [ADDRESS] ( а.с. 19, 20, 21, 34 (т.1)), (а.с 136(т.2)). Суд не може врахувати посилання [PERSON] на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 04.04.2011 та довідку № 1984 від 13.04.2011, на підтвердження того факту, що він був позбавлений можливості вільного доступу до квартири [ADDRESS], оскільки, згідно з наданими [PERSON] доказами, протягом 2009-2011 років [PERSON] фактично не проживав за зазначеною адресою, на протязі більше ніж 1 року, тобто, до того моменту, коли [PERSON] втратив можливість вільного доступу до квартири у 2011 році. За таких обставин суд приходить до висновку, що зустрічний позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] підлягає задоволенню.

Outcome: approved