Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 24699,45 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1209,12 грн., середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 27647,84 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Позивач та його представник, які прибули у перше судове засідання, позов підтримали в повному обсязі, та просили його вимоги задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Проти прийняття заочного рішення не заперечили. У наступне судове засідання позивач та його представник не з'явилися. Позивач подав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження позовних вимог та трудових правовідносин сторін, об'єктивно та всебічно з'ясувавши таким чином обставини справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з відміток у трудовому договорі від 12 липня 2007 року та відмітки у трудовій книжці позивача, трудовий договір між сторонами розірвано 31.03.2011 року, внаслідок чого позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у відповідності до ст. 38 КЗпП України (а.с.а.с. 8, 16). Відповідно до аудиторського висновку ТзОВ «Аудит-Сервіс ІНК» від 19 лютого 2014 року та доповнення до цього висновку від 01 квітня 2014 року, розмір невиплаченої фізичною-особою підприємцем [PERSON] заробітної плати [PERSON] в період з 12.07.2007 року по 12.03.2014 року становить 24699,45 грн., розмір компенсації за невикористану відпустку становить 1209,12 грн., розмір середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у період з 01.04.2011 року по 01.04.2014 року становить 27647,84 грн. (а.с. 11-15). Зазначені у висновку розрахунки відповідають методиці нарахування та виплати заробітної плати з різницею обов'язкових відрахувань до державних фондів, зазначені обставини нічим не спростовані, а тому суд вважає, що позивач має право на стягнення цих сум з відповідача. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 16 даного Кодексу. Відповідно до ст. 116 КзпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати. Таким чином, заробітна плата підлягає виплаті із урахуванням компенсації, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати», затверджений Постановою КМУ від 21.02.2001року №159. Разом з тим, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Враховуючи досліджені вищенаведені обставини справи та відсутність спростувань цих обставин,

Outcome: partial