Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулася до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідач по справі звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позивач за первісним позовом свої позовні вимоги мотивувала тим, 27 серпня 2013 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. У шлюбі у них народився син - [PERSON] , [INFO] . 25 вересня 2016 року позивачка разом з чоловіком, з метою купівлі автомобіля для його професійної діяльності прийняли рішення взяти в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 дол. США, так як своїх котів в повній сумі не вистачало. 29 вересня 2016 року вона з відповідачем купили та зареєстрували в сервісному центрі МВС України автомобіль марки VOLVO, модель [NUMBER] , 1995 року випуску номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - спеціальний вантажний фургон, р.д.н. [NUMBER] . Куплений автомобіль був зареєстрований на ім`я позивачки. 17 жовтня 2016 року позивачка надала відповідачу нотаріально посвідчену довіреність на представництво її інтересів перед усіма третіми особами, в органах нотаріату, підприємствах, установах, організаціях різної форми власності, в тому числі, щодо розпорядження вказаним автомобілем. 08 серпня 2017 року рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука, Полтавської області шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу питання поділу спільно нажитого майна сторони не вирішували. У квітні 2019 року позивачка дізналася, що на автомобілі, який вони придбали перебуваючи у шлюбі, працює її колишній чоловік, але номерні знаки на транспортному засобі були вже інші. Проаналізувавши ринкову вартість подібних транспортних засобів, позивачка, вважає що вартість аналогічного автомобіля складає 10133 дол. США, а Ѕ частина спільного майна буде складати 5066 дол. США. Таким чином, відповідач має сплати їй компенсацію за Ѕ частину вартості автомобіля - 5066 дол. США, та повернути Ѕ частину грошових коштів, які були взяті в борг для купівлі автомобіля - 1000 дол. США. Разом до стягнення підлягає 6066 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти на момент звернення до суду складає 159657,00 грн. Позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) подав до суду позовну заяву до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука, Полтавської області від 08 серпня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. Відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення, судом встановлені обставини про те, що подружжя шлюбних відносин не підтримує з червня 2016 року, спільного господарства не веде, проживає окремо. Спору про розподіл спільного нажитого майна між сторонами не має. Позивачка рішення суду не оскаржувала, 18 вересня 2017 року воно набрало законної сили, що свідчить про її погодження із висновками суду. Спірний автомобіль був придбаний позивачем за зустрічним позовом для використання в підприємницькій діяльності 29 вересня 2016 року та оформлено на позивачку за первісним позовом в період перебування ними в зареєстрованому шлюбі, який був на той час суто формальним. Жодних боргових зобов`язань у позивачки за первісним позовом для його придбання не виникало, таких рішень вони не приймали. Автомобіль він придбав за особисті кошти, проте, оформив його на колишню дружину для підтвердження своїх дійсних намірів відновити сімейні стосунки. [INFO] громадянка [PERSON] написала власноручно розписку про отримання у нього коштів в розмірі 38140 грн. за спірний автомобіль та оформлення його на позивачку. 08 жовтня 2017 року позивачка запропонувала йому добровільно провести реальний розподіл їх майна. При добровільному розподілі майна вартість спірного автомобіля не враховувалася при визначенні часток подружжя, а було збережено його право на спірний автомобіль як особи, яка його дійсно придбала та використовувала для здійснення підприємницької діяльності. 08 жовтня 2017 року сторони підписали акт добровільного розподілу майна, придбаного в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] отримала холодильник, телевізор, мікрохвильову піч, соковижималку , м`ясорубку, електричний чайник та праску. [PERSON] отримав автомобіль VOLVO, модель [NUMBER] , р.д.н. [NUMBER] , пральну машину, пилосос та принтер. Позивачка за первісним позовом не мала жодних майнових претензій до позивача за зустрічним позовом, розподіл майна проведено по взаємній домовленості, без примусу з волі обох сторін. Після реального розподілу майна, 05 січня 2018 року [PERSON] перереєстрував автомобіль на себе. Боргові зобов`язання в розмірі 2000 дол. США на придбання автомобіля він категорично заперечує посилаючись на те, що в борговій розписці його згоди на отримання коштів не має, розписку він не підписував. Про існування боргових зобов`язань його колишньої дружини він не знав, про що свідчить його звернення до Кременчуцького відділу поліції від 11 квітня 2019 року за фактом звернення до нього невідомих осіб з вимогою повернути неіснуючий борг та погрозами фізичної розправи. А тому, він просить визнати за собою право власності на автомобіль марки VOLVO, модель [NUMBER] , 1995 року випуску номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - спеціальний вантажний фургон, р.д.н. [NUMBER] . У задоволенні первісного позову [PERSON] про поділ майна подружжя відмовити в повному обсязі. Позивач за первісним позовом подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] в якому вважає його твердження неправдивими, такими, що не відповідають дійсності та просила повністю відмовити у задоволенні його зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю. Представник позивача за первісним позовом адвокат Матяш О.О. подав до суду заяву про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля. 22 січня 2020 року ухвалою Прилуцького міськрайонного суду задоволено клопотання позивача за первісним позовом та призначено автотоварознавчу експертизу для визначення ринкової вартості спірного автомобіля. 28 лютого 2020 року до суду надійшов висновок судового експерта, в якому ринкова вартість автомобіля марки VOLVO, модель [NUMBER] , 1995 року випуску номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - спеціальний вантажний фургон, р.д.н. [NUMBER] станом на 08 серпня 2017 року становить 192890, 00 грн. Представник позивача за первісним позовом адвокат Матяш О.О. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог в якій ціна позову була зменшена до 124195, 00 грн. Позивач за первісним позовом та його представник адвокат Матяш О.О. подали до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника , та просили задовольнити їх уточнений позов . Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] не визнали та просили відмовити у їх задоволенні . Заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов не підлягають до задоволення в повному обсязі. Судом встановлено, що 27 серпня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції Потавської області за актовим записом № 396, який між сторонами розірвано. 08 серпня 2017 року рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука, Полтавської області шлюб між сторонами був розірваний, рішення набрало законної сили 18.09.17 р. (а.с.8-9). 17 жовтня 2016 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] з правом представництва її інтересів перед усіма третіми особами строком на 10 років, щодо розпорядження належним їй автомобілем марки VOLVO, модель [NUMBER] , 1995 року випуску номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - спеціальний вантажний фургон, р.д.н. [NUMBER] , та на момент отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (05.01.2018 р) не була анульована, хоча шлюб було розірвано [INFO] . (а.с.6). 08 жовтня 2017 року між сторонами було проведено добровільний розподіл спільного майна та складено відповідний акт з підписами сторін. (а.с. 59). 05 січня 2018 року видане свідоцтво про реєстрацію відповідачем [PERSON] транспортного засобу марки VOLVO, модель [NUMBER] , 1995 року випуску номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - спеціальний вантажний фургон, р.д.н. [NUMBER] , яке є правовстановлюючим документом та підтверджує право власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб. Вказане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та підстави його набуття ніким не оспорювалися . Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ст. ст. 60-63, 68 СК України будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Визначаючи обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, обов`язково слід встановлювати правовий режим його належності подружжю загалом або дружині/чоловікові окремо в контексті положень ст. ст. 57, 58 СК України. Згідно з п. п. 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17. Судом встановлено, що 05 січня 2018 року ТСЦ 7442 видане свідоцтво про реєстрацію [PERSON] транспортного засобу марки VOLVO, модель [NUMBER] , 1995 року випуску номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип ТЗ - спеціальний вантажний фургон, р.д.н. [NUMBER] . Відповідно до статей 316,317 ЦК України , правомвласності є право особи на річ (майно), яке вона здійснюєвідповідно до закону за своєю волею, незалежновідволіінших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджаннясвоїммайном. На зміст права власності не впливаютьмісцепроживаннявласника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме:відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно вимог ст.ст. 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин, оскільки в судовому засіданні встановлено, що право власності на спірний автомобіль відповідач [PERSON] набув 05 січня 2018 року, про що він отримав відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видане ТСЦ7442 , тобто після розірвання судом шлюбу з позивачем [PERSON] 08 серпня 2017 року, і як до 05 січня 2018 р. так і до моменту звернення до суду 29 травня 2019 року позивачка [PERSON] з моменту розірвання шлюбу не здійснила жодних дій щодо анулювання довіреності щодо користування та розпорядження спірним автомобілем, та крім того не вчинила жодних дій щодо оспорювання підстав набуття у власність відповідачем [PERSON] зазначеного автомобіля, що фактично свідчить в своїй сукупності, що питання спільного майна подружжя були врегульовані коли спірне авто ще було зареєстровано на позивачку [PERSON] , тобто відповідач позивач [PERSON] в розумінні статей 316, 317,319 ЦК України на даний час є законним власником спірного автомобіля, яке в даній цивільній справі жодним чином не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке набуте відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу . Крім цього, позивачкою [PERSON] не надано суду доказів, які б підтверджували факт, що позивачка разом з чоловіком ще під час їхнього шлюбу, з метою купівлі на той час спірного автомобіля разом взяли в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 дол. США, оскільки, як вбачається з копії розписки яку ж сама надала [PERSON] (а.с.7) та самих пояснень відповідача,що останній боргові зобов`язання в розмірі 2000 дол. США на придбання автомобіля категорично заперечує, посилаючись на те, що в борговій розписці його згоди на отримання коштів не має, та ніяку розписку він не підписував, а тому з наведених судом та встановлених фактичних обставин слід відмовити позивачці [PERSON] в її первісному позові про поділ майна подружжя в повному обсязі . Крім того, і не підлягає до задоволення зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, так як відповідач [PERSON] в розумінні статей 316, 317,319 ЦК України є і так законним власником спірного автомобіля, яке в даній цивільній справі жодним чином не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке набуте відповідачем [PERSON] після розірвання шлюбу . Крім того, оскільки у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховуючи, що в задоволенні як первісного позову так і зустрічного позову позивачам - відповідачам відмовлено в повному обсязі, судовий збір покладається на сторін .

Outcome: dismissed