Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати неукладеним та недійсним кредитний договір № 800003557 від 04.04.2008 року, укладений між ним та ЗАТ «Альфа-Банк», а також недійсним іпотечний договір № 800003557-И від 04.04.2008 року та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Стоєвою Г.Ф. і стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. Позивачем уточнено позовні вимоги і відповідно до уточненої позовної заяви позивач просить визнати неукладеним та недійсним кредитний договір № 800003557 від 04.04.2008 року, укладений між ним та ЗАТ «Альфа-Банк», а також стягнути судові витрати по даній справі. Позов обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем підписаний текст вищезазначеного кредитного договору, згідно якого відповідач повинен був надати йому кредит в сумі 30 000 доларів США. Відповідач не надав йому вказану суму кредиту, про що свідчить відсутність касових документів про видачу йому суми кредиту, оскільки сума кредиту йому не надана, кредитний договір є неукладеним і його умови є недійсними. Він звертався до банку про надання йому оригіналу касового документу про виплату йому коштів на руки або на особистий рахунок, але ніякого документу не отримав. Зазначає, що відповідно до норм чинного законодавства первинний бухгалтерський документ повинен бути складений безпосередньо під час здійснення господарської операції. Тобто, всі реквізити повинні бути внесені і заповнені безпосередньо в момент видачі кредитних коштів. Він не відкривав ніякого особистого рахунку у відповідача, а рахунки які починаються із цифр 2203 та 1001-1003, не є власністю клієнта банка, а є власністю банків - відповідачів а інших документів у відповідачів не існує. Згідно п. 2.6. кредитного договору, банк надав йому кредит в готівковій формі через касу банку, тому, згідно ст. 1046 ЦК України кредитний договір між ним та банком є неукладеним. Відповідно до п. 7.1. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах від 12.11.2003 року № 492, видаткові операції за поточними рахунками фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника або за його дорученням на підставі довіреності (копії довіреності), засвідченої нотаріально, у випадках, визначених законодавством України, іншими уповноваженими на це особами. У відповідності до ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відтак, іпотечний договір є похідним зобов'язанням, тобто його дійсність повністю залежить від дійсності основного зобов'язання. Посилаючись на вказані обґрунтування просить задовольнити позов. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та письмову заяву і просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на обставини, зазначені в запереченнях проти позову просила відмовити в його задоволенні та застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, іншихактів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім цього, ч. 2, 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Судом встановлено, що 04.04.2008 року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», було укладено кредитний договір № 800003557. Відповідно до п. 2 даного договору, банк надав [PERSON] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в іноземній валюті в сумі 30 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов»язався в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі (п.3 договору). В забезпечення виконання зобов»язань за вищевказаним кредитним договором 04.04.2008 року між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір № 800003557-И, відповідно до якого іпотекою забезпечується кожна та всі вимоги іпотекодержателя, що випливають із основного договору зі всіма змінами та доповненнями до нього, за умовами якого боржник зобов»язується перед іптекодержателем повернути наданий боржнику кредит не пізніше 04.04.2023 року в сумі 30 000,00 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом згідно умов основного договору, сплатити пеню за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за його користуванням, а також здійснити всі інші платежі в порядку та на умовах, що визначені основним договором та/або цим договором. Іпотекодавець [PERSON] надала в іпотеку банку квартиру, що знаходиться в [ADDRESS]. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним Банком «Альфа-Банк» та [PERSON] були укладені ряд додаткових угод щодо вищезазначених договорів, а саме: додатковий договір від 04.02.2015 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 800003557 від 04.04.2008 року; договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 800003557 від 04.04.2008 року від 27.10.2015 року. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відсутні оригінали документів, які б підтверджували отримання ним коштів від банку, а відтак договір є неукладеним. З цього приводу судом відмічається, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види зв'язності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно з п. 1.2.1. Положення бухгалтерський (фінансовий) облік забезпечує своєчасне й повне відображення всіх операцій банку та надання користувачам інформації про стан активів і зобов'язань, власний капітал, результати фінансової діяльності та їх зміни. На основі даних фінансового обліку складається фінансова звітність. Пунктом 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженою Постановою Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Виписки, з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. В судовому засіданні встановлено, що банком виконані всі взяті на себе зобов»язання, передбачені договором, що підтверджується виписками по рахункам позивача та копією меморіального ордеру № 19200 від 04.04.2008 року, в свою чергу, позивач виконував умови договору, здійснював погашення кредиту, що не спростовано представником позивача в судовому засіданні. Аналізуючи зібрані у справі докази, вбачається, що відсутні будь-які підстави для визнання кредитного договору неукладеним. Договір, який повністю або частково виконаний сторонами є укладеним, у зв'язку з тим, що фактичні дії сторін щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін укласти договір на певних умовах. Навіть у випадку відсутності певної умови, у випадку виконання договору такий договір є укладеним на умовах, що звичайно ставляться до такого виду договорів. Вказане кореспондується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною в Постанові від 23.09.2015 року № 3-502гс15, згідно якої «Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення, а не за наслідками виконання його сторонами». Аналогічний висновок викладено у Постанові ВСУ від 06.07.2016 року № 3- 436гс 16. Фактично, якщо сторони приступили до виконання умов договору, договір не можна визнати неукладеним або вважати його неукладеним. Відповідно до «Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»», підготовленого та оприлюдненого на офіційному сайті ВССУ 24.01.2017, визначено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові за такою вимогою. У такому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Крім того, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що факт отримання позивачем [PERSON] кредиту за кредитним договором встановлений рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25.05.2016 року та ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 08.12.2016 року по справі № 405/6126/15-ц. Ці обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не довів жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору неукладеним, таким чином позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на що задоволенню не підлягає. Позивачем заявлялось клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення дійсності його підпису в договорах про внесення змін та доповнень від 04.02.2015 року та від 27.05.2015 року, ухвалами суду за його клопотанням двічі призначалось проведення даних експертиз в різних експертних установах, але дані дослідження не проведені через неоплату позивачем вартості проведення даних досліджень. Позивач був попереджений про наслідки ухилення від участі в експертизі. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про недобросовісне користування своїми процесуальними правами позивачем та недоведеність вимог щодо не дійсностідодаткового договору від 04.02.2015 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 800003557 від 04.04.2008 року та договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 800003557 від 04.04.2008 року від 27.10.2015 року. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Позивачу було відомо про укладення договору кредиту у 2008 році, таким чином, строк позовної давності, який встановлений тривалістю у три роки, сплив ще у 2011 році, при цьому будь-яких поважних причин його пропуску позивач не зазначає. Верховним Судом України у справі № 6-2469цс16 у постанові від 16.11.2016 року сформовано наступну позицію: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов»язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Про отримання чи неотримання кредитних коштів позивач мав би та міг дізнатися 04.04.2008 року, оскільки Додатком № 1 до Кредитного договору саме ця дата визначена сторонами, як дата надання кредиту. Знаючи про неотримання коштів позивач звернувся в суд лише 12.08.2015 року, а тому позивачем пропущений визначений законодавством трирічний термін звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише по заяві сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: dismissed