Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 01.07.2008 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір кредиту, за умовами якого [PERSON] як позичальник отримав грошові кошти в сумі 28 480 доларів США зі сплатою 13,8 % річних за користування коштами. Особа вказує, що 20.10.2021 року на користь банку ним було сплачено 15600,00 доларів США, з яких лише частина - 10 946.97 доларів США, була зарахована до існуючої заборгованості. Решта суми - 4653,03 долари США, на думку позивача, набута без належної правової підстави. В період 2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі Банк», між ПАТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал», між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «ФК «Вердикт капітал» послідовно укладено договори відступлення права вимоги до боржників, указаних у відповідному реєстрі як додатках до договорів. Сторона просить визнати недійсним укладений між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «ФК «Вердикт капітал» договір від 26.12.2019 року про відступлення права вимоги з підстав невідповідності положенням ст. 203 ЦК України, які визначають загальні умови, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, АТ «Оксі Банк» не являється фінансовою установою, що підтверджується відповіддю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг, а тому не може здійснювати господарську діяльність в сфері фінансових послуг. Крім того, укладені договори є фактично договорами факторингу, що передбачає особливу спеціальну суб`єктну участь за такими правочинами з можливістю набуття їх сторонами прав та обов`язків в сфері банківської діяльності, валютного регулювання та контролю. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для укладення договору факторингу банк повинен мати банківську ліцензію, видану НБУ, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті, і відповідний письмовий дозвіл НБУ, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року. Інші, ніж банки, фінансові установи (юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг та які внесені до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом) можуть бути фактором за умови, що право на надання цієї фінансової послуги встановлено законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, які здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Сторона посилається на відсутність у юридичних осіб як набувачів прав вимоги за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, передбачених вимогами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ризиків фінансових послуг», «Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09.08.2002 року № 297, відповідних генеральних ліцензій на право здійснення операцій з іноземною валютою, та просить задовольнити позов. Відповідачем - ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал», надано відзив на позовну заяву із запереченнями щодо обгрунтованості пред`явлених вимог. Відповідачем - ТОВ «Вердикт Капітал» надіслано відзив, де звернуто увагу на юридичній природі оскаржуваного правочину, який, на думку учасника, не є договором факторингу, та фактичні відсутності порушення права боржника як необхідної передумови визнання договору недійсним за вимогами особи, яка не є учасником такого договору. Вказуючи на дотримання положень ст. 203 ЦПК України, встановлену статтею 6 ЦК України свободу договору та можливість учасників відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власних розсуд, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача, представник ТОВ «Вердикт Капітал» підтримали вимоги та заперечення з підстав, викладених у поданих по суті справи заявах. Представник позивача додав, що заборгованість за договором кредиту була відсутня вже на час ухвалення рішення про стягнення заборгованості, що доводиться квитанцією про сплату грошових коштів на суму 15 600,0 доларів США. Відповідний платіжний документ в порядку виконання рішення був прийнятий державним виконавцем, виконавче провадження закрите у зв`язку з повним виконанням рішення суду. Вказане, на думку учасника, виключає обґрунтованість пред`явлення вимог кредиторами на час звернення із позовом. Судом встановлено наступні обставини. Між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 01.07.2008 року укладено договір кредиту, за умовами якого [PERSON] як позичальник отримав грошові кошти в сумі 28 480 доларів США зі сплатою 13,8 % річних за користування коштами строком на 84 місяці із забезпечення виниклих зобов`язань договором застави транспортного засобу. За наслідком неналежного виконання взятих на себе зобов`язань з боку позичальника рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2011 року зобов`язано [PERSON] повернути ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 14 446,58 доларів США, а у випадку відсутності цього майна - стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору, яка станом на 29.06.2011 року становить 115 358,72 грн. В подальшому, 18.12.2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Оксі банк» укладено договір про відступлення права вимоги №114/2-28; 18.12.2019 року між ПАТ «Оксі банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» - договір про відступлення права вимоги до №114/2-28-1; 26.12.2019 року між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» - договір про відступлення права вимоги №2612-01. Умовами вищевказаних договорів є відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Згідно з договором про відступлення права вимоги від 26.12.2019 року на умовах, встанавлених договором та відповідно до ст.ст. 512-519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі. Загальний розмір вимоги, що відступається, становить 48 681 908,97 грн., 65 314 440,88 доларів США, 369 429,30 Євро. Відповідно до п.3 договору новий кредитор здійснює плату загальної вартості (ціни договору), яка погоджена сторонами на рівні 611 142,11 грн. шляхом безготівкового переказу. 06.10.2020 року між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» укладено Додаткову угоду до Договору про відступлення права вимоги №2612-01, на підставі якої та у зв`язку з виявленням технічних помилок у номері та/або даті кредитного договору, сторони виклали Реєстр боржників (Додаток №2 до договору) та Реєстр поручителів (Додаток №6 до договору) у новій редакції. Зі змісту Додатку до Додаткової угоди від 06.10.2020 року до Договору про відступлення права вимоги №2612-01 від 26.12.2019 року, до ТОВ «ФК «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги за кредитним договором № 014/4708/73/135938 від 01.07.2008 року, де боржником виступає [PERSON] . Предметом виниклого спору є правомірність укладених договорів відступлення права вимоги та оспорювання як визнання недійсним останнього - укладеного між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал». У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Зі статтей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року по справі № 638/22396/14-ц зазначила: «Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання». Тобто, за загальним правилом, юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)». Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша стаття 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні та не впливає на зміст самого зобов`язання (постанова ВС від 23 вересня 2019 року справа № 757/40858/17-ц). При вирішені питання про наявність порушеного права позивача суд виходить з того, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2011 року ухвалено стягнути розмір заборгованості як встановлену за наслідком розгляду справи грошову суму, право на повернення якої підтверджено дослідженими доказами. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 24.03.2021 року замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа, виданого за рішенням суду від 23.11.2011 року, на ТОВ «Вердикт-капітал». Відповідно до постанови Житомирського апеляційного суду від 29.07.2021 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін, що не заперечується учасниками. Постановою державного виконавця від 30.06.2021 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа про зобов`язання [PERSON] повернути ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 14 446,58 доларів США, а у випадку відсутності цього майна - стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору, яка станом на 29.06.2011 року становить 115 358,72 грн. - закінчено на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» - фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Станом на день ухвалення рішення постанова державного виконавця не оскаржена, є чинною. У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року по справі № 278/2083/18 надано висновок, що виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15, 16 ЦК України, підставою для захисту господарським судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Є необхідним звернути увагу, що вказуючи на загальні обставини недійсності договорів уступлення права вимоги, позивач фактично просить застосувати юридичний захист в спосіб визнання недійсним лише одного з договорів - укладених між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та ТОВ «ФК «Вердикт Капітал». При цьому, судом не встановлено порушення прав позивача як боржника при укладені договору відступлення права вимоги від 26.12.2019 року, а тому поданий позов не підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed