Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом в якому просить визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 30 липня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0357 га на вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську для ведення особистого селянського господарства та визнати недійсним і скасувати свідоцтво від 09 серпня 2015 р. № 42475545 на право власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0357 га, кадастровий номер 2610100000:08:005:0332 по вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську, визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0357 га, кадастровий номер 2610100000:08:005:0332 по вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську. Свою позицію мотивує тим, що прийняття зазначеного рішення [PERSON] міською радою та видача на його підставі відповідачу державних актів про право власності на землю порушує права позивача, зокрема земельна ділянка, на яку посвідчено право власності відповідача відноситься до земельної ділянки, яка відведена для обслуговування багатоквартирного житлового будинку, співвласниками якого є сторони по справі, тобто рішення було прийнято без урахування інтересів усіх співвласників будинку, крім того в порушення встановленого порядку було змінено цільове призначення земельної ділянки із земель житлової забудови на землі для ведення особистого селянського господарства, а тому позивач вважає, що дане рішення та видані на його підставі акти слід визнати недійсними. В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги та їх обґрунтування підтримали та додатково пояснили, що будинок на вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську є трьохквартирним будинком, до якого було вселено три сімї, які отримали у користування квартири. Земельну ділянку, відведену під обслуговування багатоквартирного будинку мешканці будинку за попередньою згодою використовували для власних потреб узгодивши між собою межі, розташування та порядок використання. У 1995 році відповідач приватизував земельну ділянку, якою користувався як власник квартири № 1, а позивач - земельну ділянку, якою користувався як власник квартири № 2. Земельна ділянка, якою користувались мешканці квартири № 3 сімя Рибаченки, відповідач [PERSON] отримав у власність в 2015 році. Відповідач [PERSON] та його представник, позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечили, мотивуючи тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, прийняття рішень щодо яких, в тому числі і зміна цільового призначення відноситься до компетенції міської ради. Зауважили, що відповідач користувався спірною земельною ділянкою, жодних перешкод позивачу не вчиняв. Відповідач [PERSON] додатково пояснив, що його дід та баба, отримали квартиру [ADDRESS] від держави, а після викупили. Що у вказаному будинку всього є три квартири, а земельною ділянкою, яка поряд з будинком користувались мешканці квартир. Що частину ділянки, якою користувались його дід та баба, він приватизував, а коли отримав у власність і квартиру № 3, то подав відповідні документи для отримання у власність і тієї частини земельної ділянки, якою користувались попередні власники, сімя Рибаченків та отримав у власність земельну ділянку площею 0,0357 га, спір про яку йдеться. Просили в позові відмовити. Представники відповідача [PERSON] міської ради позову не визнали. Вважають, що оскаржуване рішення радою прийнято відповідно до поданих заяв на приватизацію та з дотриманням вимог законодавства. Вислухавши сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, враховуючи наступне. Сторонами по справі визнано, що будинок № 42 по вул. Софіївка в м. Івано-Франківську є трьохквартирним, що квартири в ньому від держави отримали сімї [PERSON] (квартиру № 1), [PERSON] (квартиру № 2) та Рибаченків (квартиру № 3). Що за вказаним будинком було закріплено земельну ділянку, розмір і межі якої залишились таким же і станом на даний час, що рівними частинами земельної ділянки користувались зазначені сімї, і, що частиною земельної ділянки якою користувались Рибаченки, став користуватись відповідач [PERSON] після отримання у власність квартири № 3. Водночас між цими ж сторонами в суді розглядався і інший спір, який стосується вказаного будинку. Так, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 30 листопада 2016 р. вказала, що житловий будинок по вул. Софіївка, 42 у м. Івано-Франківську є трьохквартирним. З 10 червня 2014 року будинок по вул. Софіївка, 42 у м. Івано-Франківську переданий в самоуправління власників. Відповідно до змісту ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи. Такими обставинами слід вважати в даному випадку те, що будинок в якому проживають сторони по справі є трьохквартирним, а сторонам належать конкретні квартири, що межі та розмір земельної ділянки закріпленої за будинком не змінювався з часу заселення і мешканці будинку користувались визначеними між собою частинами ділянки. А тому ці обставини не потребують доказування при вирішенні даного спору іншими доказами. Вирішуючи справу по суті, суд враховує наступне. Свідоцтво на право власності на житло ([ADDRESS]), видане позивачу 03 жовтня 2003 року госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду виконкому [PERSON] міської ради, підтверджує, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (т. 1а. с. 22). Витяг з рішення [PERSON] міської ради від 26 травня 2015 р. підтверджує, що відповідачу надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с. 74, 75). Як вбачається з витягу з рішення [PERSON] міської ради від 30 липня 2015 р., відповідачу затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність земельну ділянку площею 0,0357 га на вул. Софіївка, 42 (т. 1 а. с. 94, 95 ), а в подальшому 19 серпня 2015 року видано свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську (т. 1, а. с. 104), а речове право зареєстровано у відповідному Державному реєстрі (т.2 а.с.8-9). Плани розташування земельної ділянки (топоплан) та ситуаційні схеми (т.1 а.с.76, 84, 86, 218, 226, т.2 а.с.55-56), копія генерального плану (схеми) від 25 лютого 1959 р. (т.2. а.с.46), план присадибної ділянки (т.2. а.с.49, 50) у своїй сукупності підтверджують пояснення сторін та їх представників, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах та за конфігурацією закріпленої за будинком № 42 по вул. Софіївка в м. Івано-Франківську прибудинкової території загальною площею 0,1487 га. Як підтверджує фрагмент схеми генерального плану міста (т.1 а.с. 85, 217), довідка з містобудівного кадастру від 19 березня 2012 р. № 828 (т.2 а.с.51-55) земельна ділянка на вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську відноситься до території садибної житлової забудови, території, що реконструюються. У відповідності до ст. 20 Земельного Кодексу України (надалі, ЗК України) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою. Проте рішення [PERSON] міської ради про зміну цільового призначення земельної ділянки по вул. Софіївка, 42 в м. Івано-Франківську відповідачами не надано, а в своїх поясненнях представник [PERSON] міської ради ствердив, що рішення з цього приводу не приймалось, а при затвердженні проекту землеустрою відповідачу [PERSON] до уваги було взято довідку Держгеокадастру та довідки з містобудівного кадастру. Таким чином, відповідне рішення органом місцевого самоврядування з цього не приймалось, що суперечить вимогам ст. 20 ЗК України. Відповідно до вимог ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно з ч. 2 ст. 377 ЦК України, чинного на час спірних правовідносин, якщо будинок розміщений на земельній ділянці наданій у користування, то у разі його відчуження до набувача переходить право користування тією частиною ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування. В даному випадку при приватизації квартир мав місце перехід права власності на будинок від держави до громадян. Разом з цим перейшло і право на користування земельною ділянкою під будинком та біля будинку, що обліковувалась за ним, про що вказано вище, згідно з чинним на той час законодавством. Чинне житлове законодавство не містить конкретного визначення поняття багатоквартирний житловий будинок. В той же час ст. ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» дають перелік житлового фонду, що приватизовується і зазначають, що до житлового фонду відносяться одноквартирні та багатоквартирні будинки. У ст. 382 нині чинного ЦК України введено також і поняття квартири у дво- та багатоквартирних будинках. Ст. 6 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачає, що таке обєднання може бути створено не менш як власниками трьох квартир. Враховуючи вказане, слід прийти до висновку, що багатоквартирним будинком слід у всякому випадку вважати будинок у якому мається три і більше квартири. Тобто, будинок в котрому проживають сторони є багатоквартирним. Ст. 42 ЗК України передбачає, що у разі приватизації громадянами багатоквартирного житлового будинку відповідна земельна ділянка (прибудинкова територія) може передаватися безоплатно у власність або надаватися у користування обєднанню власників. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», пункт 18, зазначив, що при приватизації державного житлового фонду особи, яким передано у власність жилі приміщення в одноквартирних будинках, набувають право власності на земельні ділянки, де розташований будинок, шляхом їх приватизації згідно із положеннями ЗК. У разі приватизації громадянами багатоквартирного житлового будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або користування обєднанню власників (ст. 42 ЗК). Як встановлено ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 р., з 10 червня 2014 р. будинок по вул. Софіївка, 42 у м. Івано-Франківську переданий в самоуправління власників. Проте в порушення вимог чинного законодавства відбулася не передача земельної ділянки (прибудинкової території) багатоквартирного житлового будинку обєднанню власників, а передача частини земельної ділянки (прибудинкової території) багатоквартирного житлового будинку в індивідуальну приватну власність одного із власників квартири у багатоквартирному житловому будинку. Таким чином, передачею відповідачу [PERSON] у приватну власність вказаної земельної ділянки з порушенням вимог чинного законодавства, видачею на підставі рішення ради свідоцтва на право власності на землю, позивача було позбавлено права на користування земельною ділянкою, що обліковувалась біля будинку і цільовим призначенням якою є для обслуговування будинку. Ст. 155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушують права особи, щодо володіння користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсними. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами та доповненнями, п. 11\~зазначено, що розглядаючи позови про захист прав землекористувачів, суд має перевіряти\~\~законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність. А, відповідно, незаконними слід визнати і видані на його підставі державні акти на землю. Крім того, в позовній заяві позивач покликається, як на підставу скасування оспорюваного рішення ради та свідоцтва на право власності, в тому числі, на рішення узгоджувальної комісії міськвиконкому по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 04 листопада 2011 р., виготовлення ним технічної документації та зверненням до міської ради про передачу йому у власність половини спірної земельної ділянки, зверненнями до суду з приводу відмови у такій передачі. Однак зазначені обставини не є підставами для скасування оспорюваного рішення ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва на право власності, оскільки за відсутності інших законодавчих перешкод для передачі земельної ділянки у власність, про які вже зазначено вище, вказані обставини повністю належать до компетенції міської ради при прийнятті відповідного рішення. А тому позов підлягає до часткового задоволення. На підставі викладеного, ст. ст. 20, 21, 42, 155 ЗК України, ст.ст. 377, 382 ЦК України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 61, 88 ЦПК України,

Outcome: partial