Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив про наступне. Визнати за [PERSON], адреса проживання - [ADDRESS], паспорт серії [NUMBER], право особистої приватної власності на нежитлову будівлю [ADDRESS] загальною площею 116 кв.м, в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено наступне. Він, [PERSON], адреса проживання - [ADDRESS], паспорт серії [NUMBER], за особисті кошти та власною працею побудував вказану нежитлову будівлю [ADDRESS] загальною площею 116 кв.м. (зокрема, надана копія технічного паспорту на громадський будинок за вказаною адресою), до укладання шлюбу з відповідачем 08 липня 2014 року (надана копія свідоцтва про шлюб сторін від 08 липня 2014 року). На час подання позову відносини позивача з відповідачкою значно погіршилися, остання не визнає за [PERSON] право особистої приватної власності на нежитлову будівлю. Згідно з п.1) та п.3) ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Згідно зі ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позивач просив задовольнити позов, подавши письмову заяву, зазначивши про наявність описки у позові щодо меншої площі вказаної будівлі - в розмірі 116 кв.м (згідно з наявним технічним паспортом на вказану будівлю, копія якого міститься в матеріалах справи). Відповідач визнала позов, також подавши про це письмову заяву. З положень ч.1 ст.82 ЦПК України вбачається, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України: у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, враховуючи, що третя особа - Дарницька районна в м. Києві Державна адміністрація, як особа, залучена судом з метою забезпечення дотримання інтересів держави (територіальної громади), не надала заперечень проти вказаних позовних вимог, а отже, враховуючи принципи змагальності (ст.12 ЦПК України) та диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України, ч.2 якої зокрема визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов»язком суду) судом не встановлено даних про те, що визнання позову відповідачем вчинено не добровільно, або у іншій невідповідності з наявними вимогами (зокрема, щодо законності підстав), а тому, враховуючи зміст вищенаведених положень діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved