Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання частково недійсним кредитного договору , посилаючись на те, що 21.07.2005 року з відповідачем було укладено кредитний договір № DNU0GK70470011 в сумі 41300 долларів США , кредитні кошти були призначені на споживчі цілі . Позивач вважав, що пункт 1.1. пункт 3.11. Кредитного договору, про встановлення обов'язку позичальника сплачувати комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та комісії за дострокове погашення кредиту в розмірі 0,00% від суми кредиту, що погашається достроково не відповідають вимогам чинного законодавства, порушують його права, тому просить суд визнати їх недійсними В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених в ньому підстав та просив задовольнити, Представник відповідача проти позову заперечувала , посилалась на те що позивач пропустив строк звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого . Встановлено, , що 21.07.2005 року між [PERSON]та ПАТ «Приватбанк» укладено кредитний договір №DNU0GK70470011 , згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 41300 долларів США , зі сплатою відсотків у розмірі 0,92 % річних, комісією за розрахунково-касое обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору (п.1.1 кредитного договору). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити відсотки та інші платежі передбачені кредитним договором. Судом встановлено, що банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Тому посилання відповідача про пропуск строку звернення позивача до суду за захистом свого права є безпідставним. У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлює, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов'язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору. Оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов'язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Умови кредитного договору, якими встановлено обов'язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків. Участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту стосовно встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за розрахунково-касове обслуговування , а саме послуги, яка супроводжує кредит. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про визнання недійсним пункту 1.1 та пункту 3.11 кредитного договору як такого, що призводить до істотного дисбалансу між договірними правами та обов'язками сторін та суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. При таких обставинах позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved