Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач в травні 2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білицька Валентина Миколаївна, про усунення від права на спадкування за законом, в якому просив усунути [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину, в частині його долі, що відкрилася після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 17 грудня 2013 року, актовий запис № 497. Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина у вигляді наступного спадкового майна: квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності померлій [PERSON]; грошових рахунків (вкладів) з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, що знаходяться у відділенні ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на картковому рахунку в національній валюті № [NUMBER] - 108,77 грн.; ПАТ Акціонерному банку «Укргазбанк» на рахунку в національній валюті № [NUMBER] - 45,17 грн.; Головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на рахунку № [NUMBER] - 3 312,10 грн., на рахунку № [NUMBER] - 425,65 грн., на рахунку № [NUMBER] - 2 516,20 грн., на рахунку № [NUMBER] - 2 396,50 грн., на рахунку № [NUMBER] - 29,40 грн.; ПАТ «АКБ «КИЇВ» на рахунку № [NUMBER] - 0,29 грн. Зазначає, що відповідно до заповіту від 27.02.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бірюковою Г.Ю., спадкоємцем після смерті [PERSON] є її онук [PERSON]. Однак, у передбачені ст. 1270 ЦПК України строки до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Білицької В.М. з заявою про прийняття спадщини звернувся непрацездатний син спадкодавця - [PERSON], який є інвалідом ІІ групи та в силу ст. 1241 ЦПК України має право на обов'язкову частку у спадщині. 10.07.2014 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (на обов'язкову частку) після смерті його матері на ? частину майна, що складається з грошових вкладів у банківських установах. Позивач же вважається таким, що прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦПК України, а саме як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявив про відмову від неї. Позивач посилається на те, що за життя спадкодавцю була встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.1993 року, що підтверджується посвідченням № [NUMBER], виданим 05.09.1994 року. Протягом тривалого часу спадкодавець тяжко хворіла, неодноразово проходила лікування в медичних закладах, що підтверджується медичною документацією. Її стан постійно погіршувався, а чисельні обстеження та систематичне лікування вимагало від позивача багато зусиль та значних грошових коштів. Останнім часом спадкодавець потребувала постійної сторонньої допомоги, через свій похилий вік та тяжку хворобу, але відповідач не тільки не надавав кошти на лікування своєї матері, а також і не відвідував її у медичних закладах та будь-якої допомоги по догляду за нею також не надавав, хоча позивач із своєю матір'ю неодноразово зверталися до нього з цього приводу, однак відповідач залишав ці прохання поза увагою. Стороння допомога полягала у наданні спадкодавцю необхідної матеріальної допомоги, а саме це придбання ліків, продуктів харчування, одягу, взуття та фізичної допомоги, яка полягала у приготуванні їжі, прибиранні, пранні, переміщенні до медичних установ. З часом стороння допомога стала ще й у пересуванні по будинку, у тому числі до туалету, годуванні та прибиранні за спадкодавцем. Також була потрібна допомога по догляду за спадкодавцем, бо останнім часом вона була практично прикута до ліжка і потребувала постійного знаходження біля неї. Тому у зв'язку з відмовами відповідача у допомозі, позивач з матір'ю були вимушені наймати седілок, так як постійно знаходитись біля спадкодавця не могли фізично, тому що були працевлаштованими особами. Тобто спадкодавець не могла самостійно забезпечити умови свого життя, не могла вирішувати всі необхідні соціальні питання, обслуговувати сама себе, готувати їжу, прибирати, прати, а також не могла без сторонньої допомоги за необхідності відвідувати медичні заклади та лікарів. Позивач та його мати, яка допомагала йому піклуватися про спадкодавця постійно зверталися до відповідача з проханням про фізичну та матеріальну допомогу, однак з боку відповідача вони отримували постійні відмови, які він мотивував тим, що він не претендує на спадщину, а тому і не буде допомагати, а також щоб вони не докучали йому своїми проханнями, бо у нього своє життя і допомога матері не входить до його планів. Згідно довідки-рахунку на замовлення ритуальних послуг витрати щодо поховання спадкодавця поніс позивач. Однак у силу зайнятості позивача організацією поховання на його прохання зазначені послуги замовляла його мати, у зв'язку з цим рахунки оформлені на її ім'я. Позивач вказує, що відповідач не тільки свідомо ухилявся від надання будь-якої допомоги своїй матері, а навіть і не провідував її, незважаючи на те, що проживав з нею у сусідній квартирі. Таким чином, за життя спадкодавця відповідач не надавав їй ні матеріальної, ні фізичної допомоги, не відвідував її та не піклувався про неї, незважаючи на те, що мав таку можливість і що спадкодавець була його матір'ю та потребувала сторонньої допомоги. Зважаючи на ступінь родинних відносин, на вік матері, а також стан її здоров'я відповідач чітко усвідомлював, що вона потребувала сторонньої допомоги, однак умисно ухилявся від свого обов'язку щодо догляду за матір'ю. Таким чином, поведінка і ставлення відповідача до спадкодавця, яка потребувала сторонньої допомоги та перебувала фактично у безпорадному стані тривалий час, дають підстави позивачу, як він вважає, який весь час піклувався, матеріально допомагав та морально її підтримував, просити про усунення відповідача від права на спадкування після смерті спадкодавця. В подальшому позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив усунути [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину, в частині його долі, що відкрилася після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 липня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білицькою Валентиною Миколаївною. Також просив стягнути понесені судові витрати. Позивач та його представники в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та відсутність підстав для його задоволення. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білицька Валентина Миколаївна в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Через канцелярію суду від третьої особи надійшов лист про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення позивача, його представників, пояснення відповідача та його представника, врахувавши їх доводи, врахувавши пояснення допитаних в судовому засіданні свідків та вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 17 грудня 2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 497 (а.с.а.с. 9, 11-12 Том 1). Відповідно до заповіту від 27.02.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Бірюковою Г.Ю., спадкоємцем після смерті [PERSON] є її онук [PERSON] (а.с.а.с. 13-14 Том 1). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1270 ЦК України, передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], який є сином померлої [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, скористався своїм правом та у передбачені ст. 1270 ЦК України строки звернувся з заявою про прийняття спадщини. 10 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білицькою В.М. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його м атері на ? частину майна, що складається з грошових рахунків (вкладів), з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями та індексаціями, зареєстроване в реєстрі за № 1302 (а.с.а.с. 15, 16-17 Том 1). Зазначене підтверджується даними спадкової справи №01/2014, відкритої приватним нотаріусом Київського МНО Білицькою В.М. 15 січня 2014 року на підставі заяви [PERSON] (а.с.а.с. 115-143). Відповідно до вимог ч.ч. 3, 5 та 6 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. За твердженням позивача, за життя спадкодавцю була встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.1993 року. Протягом тривалого часу спадкодавець тяжко хворіла, неодноразово проходила лікування в медичних закладах. Увесь час спадкодавець, [PERSON] потребувала сторонньої допомоги, оскільки знаходилася у безпорадному стані. Разом з тим, за життя спадкодавця відповідач не надавав їй ні матеріальної, ні фізичної допомоги, не відвідував її та не піклувався про неї, незважаючи на те, що мав таку можливість і що спадкодавець була його матір'ю та потребувала сторонньої допомоги. Відповідно до ст. 51 Конституції повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Як встановлено в судовому засіданні, спадкодавцю, [PERSON], була встановлена ІІ група інвалідності з 01.12.1993 року, що підтверджується посвідченням № [NUMBER], виданим 05.09.1994 року (а.с. 18). Протягом тривалого часу спадкодавець тяжко хворіла, неодноразово проходила лікування в медичних закладах, її стан постійно погіршувався, проходила чисельні обстеження та систематичне лікування, що підтверджується медичною документацією, виписками з історії хвороби (а.с.а.с. 20-22, 56, 57 Том 1, 32-33, 74 Том 2). Організацію та проведення поховання [PERSON] здійснювала мати позивача - [PERSON], що підтверджується відповідним договором та фінансовими документами (а.с.а.с. 19, 65, 66-74 Том 1). Із показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], встановлено факт тяжкого (безпорадного) стану спадкодавця [PERSON] більше ніж півтора останніх років її життя, яка, з показань свідків, внаслідок перенесеної хвороби не могла самостійно забезпечувати умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Вказані свідки, які приймали участь в різних епізодах в останні близько півтора роки життя спадкодавця, надали показання також про те, що відповідач [PERSON] протягом зазначеного вище періоду часу, практично не приймав участі в допомозі та піклуванні з матір'ю, а також не утримував останню. Свідки підтвердили, що [PERSON] у зв'язку з похилим віком та хворобою, потребувала допомоги, не могла вільно пересуватися. При цьому, жоден із свідків не підтвердив надання будь-якої допомоги з боку відповідача, хоча згідно вимог сімейного законодавства, як син та спадкоємець, зобов'язаний це робити, а навпаки підтвердили відсутність зустрічей з матір'ю та байдуже ставлення до її віку та хворобливого стану. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не спростували пояснень позивача та вищевказаних свідків. Крім того, допитаний в якості свідка позивач [PERSON], а також свідок [PERSON] (мати позивача), крім іншого, надали суду показання про те, що відповідач [PERSON] не тільки при них відмовився приймати участь у житті та утриманні своєї матері, але й взагалі з літа 2013 року повернув ключі від квартири, де мешкала спадкодавець. Єдиним аргументом такої поведінки відповідача при цьому, було те, що він не потребує ніякої спадщини, а тому не буде приймати участі в допомозі спадкодавцю. Крім того, позивачем суду надані також і письмові докази, а саме призначення лікарів, виписки з історії хвороби, фіскальні чеки тощо, з яких встановлено судом, що позивач разом зі своєю матір'ю витрачали власні кошти для забезпечення ліками, необхідного догляду, утримання та медичного обслуговування спадкодавиці. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи можлива лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності. Підсумовуючи наведене, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: 1) ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; 2) перебування спадкодавця в безпорадному стані; 3) потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебувала в безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги. Разом з тим, відповідач [PERSON] не надавав їй ні необхідної матеріальної, ані належної фізичної допомоги, не від відвідував її та не піклувався про неї, як того вимагав стан її здоров'я, незважаючи на те, що мав таку можливість і що спадкодавець була його матір'ю та потребувала сторонньої допомоги. Зважаючи на ступінь родинних відносин, на вік матері, а також стан її здоров'я відповідач чітко усвідомлював, що вона потребувала сторонньої допомоги, однак ухилявся від свого обов'язку щодо догляду за матір'ю, яка фактично перебувала у безпорадному стані. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В судовому засіданні відповідач не надав переконливих доказів того, що його стан здоров'я робить його таким, що він не міг надавати допомогу на утримання своєї матері в останній час її життя, не надав суду доказів того, що він забезпечував та надавав допомогу спадкодавиці, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Таким чином, заперечення відповідача не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи той факт, що померлою [PERSON] було складено заповіт на користь [PERSON], позивач доглядав за своєю бабусею, надавав їй будь-яку допомогу, що також було підтверджено свідками в судовому засіданні, а відповідач [PERSON], який проживав на одному поверсі та в одному будинку зі своєю матір'ю [PERSON] тривалий час, ухилявся від своїх обов'язків по догляду за матір'ю, яка потребувала сторонньої допомоги та перебувала фактично у безпорадному стані тривалий час, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині усунення [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину після смерті своєї матері [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом НАА від 10 липня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білицькою Валентиною Миколаївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1302, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного. За змістом ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 68 цього Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва , так склад спадкового майна. Це також передбачене п. 212 Інструкції про вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 1301 цього Кодексу свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1301 ЦК України та п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, тобто дана стаття вказує на підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи наведені норми чинного законодавства, вимога про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом є необґрунтованою. Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати в розмірі 11 000 грн. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, судові витрати у розмірі 5 500, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial