Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період часу з 04.12.2014 року по 12.05.2015 року у розмірі 12335,0 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.12.2014 року його поновлено на посаді головного енергетика ТзОВ «Маркет-Матс» та в цій частині рішення суду допущено до негайного виконання. Оскільки рішення суду з моменту оголошення набрало законної сили, а представник відповідача був присутній в судовому засіданні під час його оголошення, а відтак він підлягав негайному поновленню на роботі з наступного дня. Однак, відповідач відмовлявся виконувати рішення суду, таке було звернуто до примусового виконання у виконавчу службу, та було виконане лише 12.05.2015 року, шляхом поновлення його на займаній посаді. Таким чином вважає позовні вимоги підставними та просить їх задоволити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з аналогічних мотивів, доповнили, що на їх переконання позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки позовна давність на вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі не поширюється. Представники відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечили, суду пояснили, що вважають вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду безпідставною з огляду на те, що відповідачем рішення апеляційного суду Львівської області від 04.12.2014 року оскаржувалося у касаційному порядку, і ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України від 26.01.2015 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду на час касаційного провадження, а відтак не було підстав для поновлення позивача на роботі до вирішення справи судом касаційної інстанції. Крім цього, вважають, що позивачем подано позов з пропуском строку на звернення до суду, оскільки позовна давність для вимог, що випливають із трудових відносин становить три місяці. Оскільки 12.05.2015 року позивача було поновлено на роботі, а відтак строк на звернення позивача до суду сплив 12.08.2015 року. Одночасно вважають, що позивачем жодних доказів про поважність подачі позову після спливу позовної давності не наведено, а відтак позовні вимоги з цих підстав підлягають відхиленню. В останньому судовому засіданні представник відповідача подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. При цьому вважає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду не є заробітною платою, а відтак на правовідносини пов'язані із його не виплатою не поширюються положення закону, що регулюють звернення до суду без обмеження строком про стягнення заборгованості по заробітній платі. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позову відмовляє з наступних підстав. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.12.2014 року (а.с.2-6), задоволено апеляційну скаргу [PERSON], рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15.09.2014 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову [PERSON] Поновлено [PERSON] на посаді головного енергетика у ТзОВ «Маркет-Матс» з 10.01.2014 року. Стягнуто з ТзОВ «Маркет-Матс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.01.2014 року по 04.12.2014 року у розмірі 24547,67 гривень. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 2379,07 гривень допущено до негайного виконання. Відповідно до принципів закладених у ст.124 Конституції України, ст.14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України. Однак, як встановлено безспірно судом, позивача було поновлено на посаді головного енергетика лише наказом ТзОВ «Маркет-Матс» від 07.05.2015 року (а.с.12), на підставі якого позивач приступив до виконання посадових обов'язків з 12.05.2015 року. У відповідності до положень ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідач, заперечуючи позов про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 04.12.2014 року по 12.05.2015 року зазначає про те, що у нього не виникало обов'язку виконувати рішення суду, виконання якого було зупинено на час касаційного перегляду. Дійсно, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.01.2015 року (а.с.27), у зв'язку із подачею касаційної скарги ТзОВ «Маркет-Матс», було зупинено виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 04.12.2014 року до закінчення касаційного розгляду. Проте, відмінність положення ст.367 ЦПК України про допущення рішень суду до негайного виконання полягає у тому, що таке не є тотожним поняттю набрання рішенням суду законної сили, оскільки рішення суду в частині негайного виконання підлягає невідкладному виконанню незалежно від набрання чи не набрання ним законної сили. В той же час, оскільки рішення апеляційного суду набирає законної сили в цілому з моменту його проголошення, а відтак ухвалою суду касаційної інстанції було зупинене його виконання. Однак, зупинення виконання рішення суду не поширювалося на його частину, в якій рішення суду було допущене до негайного виконання. А тому, суд приходить до висновку, що відповідач неправомірно не виконав свого обов'язку щодо невідкладного поновлення позивача на роботі після прийняття рішення апеляційним судом Львівської області, більш того поновив його лише 07.05.2015 року, не зважаючи на те, що ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами касаційного перегляду справи була прийнята 18.03.2015 року (а.с.8). За таких обставин, суд вбачає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з його вини. Одночасно вирішуючи питання про підставність позовних вимог, суд враховує, що відповідно до положень ст.256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У відповідності до вимог ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як уже встановлено судом, рішення суду про поновлення позивача на роботі від 04.12.2014 року було виконане відповідачем 07.05.2015 року, а з 12.05.2015 року позивач приступив до виконання трудових обов'язків. Оскільки саме з 12.05.2015 року було припинено триваюче правопорушення, яким є безпідставне невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, з чим позивач був ознайомлений, а тому суд приходить до переконання, що саме з цього часу розпочався перебіг спеціальної позовної давності для заявлених позивачем вимог тривалістю три місяці, який сплив 13.08.2015 року. За таких обставин, оскільки позивачем подано позовну заяву про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду лише 13.10.2015 року, тому суд вважає, що такі вимоги заявлено позивачем після спливу позовної давності. А враховуючи ті обставини, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань підтверджених належними доказами про поважність причин пропуску позовної давності, і відповідач настоює на застосування наслідків спливу позовної давності, тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову з цих підстав, одночасно суд не приймає до уваги покликання сторони позивача на ту обставину, що на вказані позовні вимоги не поширюється позовна давність тривалістю три місяці, так як на його думку у відповідності до положень ч.2 ст.233 КЗпП України позивач вправі без обмежень строком звертатися до суду про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. З аналізу вище зазначеної правової норми вбачається, що об'єктивною ознакою заробітної плати є грошова виплата, яка здійснюється працівнику роботодавцем за виконану ним роботу. В той же час правова природа виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду полягає у площині майнової відповідальності власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, а відтак зазначені правовідносини є трудовими, і на них не може поширюватися законодавство, що регулює оплату праці за виконану роботу. Тому до заявлених позовних вимог слід застосовувати положення Закону, що регулює строки звернення до суду для захисту прав та інтересів, що випливають з трудових правовідносин, а не норми Закону, які надають право на звернення до суду про стягнення належної заробітної плати без обмеження строком.

Outcome: dismissed