Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до відповідача про стягнення боргу, яким просить стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 12 000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 березня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого відповідач отримав від позивача кошти в сумі 12 000 доларів США, проте не дивлячись на його вимоги щодо повернення коштів, відповідач борг не повернув чим порушив договірні зобовязання. Вважаючи порушеними свої права та інтереси позивач з даним позовом звернувся до суду та просить борг стягнути з відповідача в судовому порядку. Позивач у судове засідання зявився, надав пояснення, відповідно до яких пояснив, що передав відповідачу, згідно з розпискою від 16 березня 2012 року в борг 12 000, 00 доларів США, які відповідач повинен був повернути на його першу вимогу. При зустрічі з відповідачем, в усній розмові відповідач обіцяв повернути кошти, проте ухиляється від повернення коштів та отримання письмових вимог щодо повернення коштів. Мав розмову з дружиною відповідача на імя Наталія, яка спочатку обіцяла відшкодувати борг за рахунок продажу автомобіля, але в подальшому повідомила, що вона з відповідачем разом вже не проживають та попросила її більше не турбувати, оскільки з приводу звернення позивача до неї щодо повернення боргу вона буде звертатися до працівників міліції. Також пояснив, що не має жодного доказу щодо предявлення відповідачу вимоги про повернення коштів. Позов підтримав та посилаючись на викладені обставини позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач у судові засіданні не зявлявся, судові повістки поверталися без вручення, з відміткою про повернення у звязку з закінченням терміну їх зберігання. З урахуванням вказаних обставин та думки позивача суд ухвалив розглянути справу за даної явки. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до складеної між сторонами боргової розписки від 16.03. 2012 року відповідач отримав від позивача кошти в сумі 12 000, 00 доларів США, які зобовязався повернути на першу вимогу позивача. Відповідно до наданої позивачем до позову копії претензії вимоги на імя відповідача та пояснень позивача, згідно з якими позивач направляв на адресу відповідача претензію вимогу, встановлено, що вказана претензія - вимога відповідачем не отримана, про що свідчить довідка поштового відділення, згідно з якою поштову кореспонденцію було повернуто відправнику-позивачу, у звязку з закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. Таким чином, відповідач не отримав вказану копію претензію позивача з приводу повернення відповідачем суми боргу, а відтак суд вважає, що вимога позивача відповідачу не предявлена. Виходячи з викладеного, між сторонами мають місце договірні правовідносини, що походять з договору позики, нормативне регулювання яких визначене параграфом 1 глави 71 Цивільного кодексу України, а саме відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно зі ст.525 ЦК України заборонено односторонню відмову від виконання зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України договір являється обовязковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 ЦК України). Тобто, з урахуванням обумовленого сторонами строку щодо повернення суми боргу, який визначається моментом предявлення вимоги позивача до відповідача про повернення коштів та отриманням відповідачем такої вимоги, суд вважає, що оскільки позивачем не предявлено до відповідача вимогу про повернення коштів, позовна вимога позивача є необґрунтованою. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Outcome: dismissed