Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у домоволодінні [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач, перебував у зареєстрованому шлюбі з його дочкою [PERSON] та зареєстрований у належному йому на праві власності домоволодінні, однак не проживає в ньому більше чотирьох років. Факт реєстрації відповідача у належному йому домоволодінні створює перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що відповідач є колишнім чоловіком його дочки [PERSON] та зареєстрований у належному йому на праві власності домоволодінні, однак вже шість років в ньому не проживає. Факт реєстрації відповідача у його будинку перешкоджає у оформленні субсидії. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, проти чого позивач не заперечував. Дослідивши матеріали справи, докази, надані позивачем, суд встановив наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Висічанської сільської ради 02 лютого 2001 року [PERSON] на праві особистої власності належить домоволодіння [ADDRESS] . Реєстрацію права власності проведено Борщівським районним бюро технічної інвентаризації 09 лютого 2001 року, що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі, записаним 09 лютого 2001 року у реєстрову книгу №12 за реєстровим №10. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим житлом. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За даними довідки Борщівської міської ради від 19 серпня 2019 року №220, виписки з будинкової книги №6 с.Висічка та акту обстеження проживання у будинку від 27 січня 2020 року №5 у господарстві, що в [ADDRESS] значиться зареєстрованим колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] , який у господарстві не проживає з 2015 року. За даними рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 січня 2016 року у справі №594/1470/15-ц, яке набрало законної сили 15 лютого 2016 року, та свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] , встановлено, що шлюб, зареєстрований 29 липня 2006 року між відповідачем та [PERSON] розірвано 26 січня 2016 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сестрою дружини позивача і часто буває вдома у позивача, оскільки її сестра хворіє. Тому їй відомо, що відповідач виїхав шість років тому в Італію і з тих пір у будинку позивача не проживає, хоча його ніхто з будинку не виганяв. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її дядьком по материній лінії і вона проживає на одній з позивачем вулиці. Свідок підтвердила, що відповідач протягом останніх 5-6 років не живе у будинку позивача, оскільки виїхав у Італію. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву проти позову не подав. У судовому засіданні не здобуто доказів, які давали б суду підстави вважати поважними причини відсутності відповідача [PERSON] за місцем постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач [PERSON] відсутній по місцю постійного проживання понад один рік без поважних причин, його реєстрація у домоволодінні позивача створює останньому певні незручності у користуванні своїм майном, а тому позов підлягає до задоволення і відповідача слід визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] . З відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору в сумі 768,40 грн. На підставі ст.41 Конституції України, ч.1 ст.317, ст.319, 321, 383, ч.1 ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України, ч.4 ст.64, ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК УРСР та

Outcome: approved