Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач в позовній заяві та разом із своїм представником в судовому засіданні просять стягнути з відповідачки [PERSON] в користь позивача заборгованість за договором позики від 20.05.2016 року в розмірі 1312000,00 гривень та понесені судові витрати по справі в розмірі 10000,00 гривень, що складаються із 3110,00 гривень витрат понесених на отримання правової допомоги та 6890,00 гривень сплаченого судового збору. Позивач та його представник покликаються на те, що 20.05.2016 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено усний договір позики.21.05.2016 року зранку позивач передав відповідачці 267000,00 гривень, а після обіду ще 1045000,00 гривень. На підтвердження укладення вказаного договору позики та отримання коштів [PERSON] написала 21.05.2016 року позивачу розписку. Вказаною розпискою відповідачка зобов'язалась повернути позивачу позичену суму грошових коштів в розмірі 1312000,00 гривень до 01.08.2016 року. Однак, у визначений розпискою кінцевий строк повернення позичених коштів відповідачка позивачу борг не повернула та не вчинила жодних дій для цього, у зв'язку з цим, як зазначає в позовній заяві позивач та стверджує в судовому засіданні разом із своїм представником, він вимушений звертатись до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, доручивши ведення даної справи своєму представнику, однак 27.02.2017 року надіслала на електронну адресу суду заперечення проти позову. Представник відповідачки в судовому засіданні позову не визнав, мотивуючи свою позицію тим, що ні 21.05.2016 року, ні в будь-який інший день, відповідачка від позивача грошових коштів в борг не отримувала. У зв'язку з цим просить відмовити в задоволенні даного позову повністю. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачки, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов до задоволення не підлягає, виходячи із наступного: згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ч.1 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Позивач в судовому засіданні стверджує, що 20.05.2016 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено усний договір позики грошових коштів. На виконання вищевказаного договору, ним 21.05.2016 року передано відповідачці 1312000,00 гривень двома траншами 267000,00 гривень та 1045000,00 гривень. Згідно п.5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України, якщо норми іншиx законів містять посилання нa неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тo для цілей їх застосування використовуєтьcя сума в розмірі 17 гpивень, крім норм адміністративного тa кримінального законодавства в чaстині кваліфікації злочинів абo правопорушень, для якиx сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється нa рівні податкової соціальної пільги, визнaченої підпунктом 169.1.1 пyнкту 169.1 статті 169 рoзділу ІV цьогo Кодексу для відповідного року. Сума позики, яку, як стверджує позивач, він передав [PERSON] 21.05.2016 року, згідно укладеного 20.05.2016 року між ним та відповідачкою усного договору позики становить 1312000,00 гривень, що перевищує більш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Тому, суд вважає, що при укладенні договору позики грошових коштів між позивачем та відповідачкою 20.05.2016 року, не дотримано вимог, передбачених ст.1047 ч.1 ЦК України, щодо форми його складання. В судовому засіданні встановлено, що 21.05.2016 року [PERSON] написала позивачу [PERSON] розписку про отримання від останнього грошових коштів в розмірі 1312000,00 гривень за договором позики від 20.05.2016 року. Дана розписка також містить зобов'язання про повернення позичених коштів до 01.08.2016 року. Представник відповідачки в судовому засіданні ствердив, що відповідачка грошових коштів в борг від позивача не отримувала, а вказана розписка написана нею під тиском. Відповідно до ст.1047 ч.2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, виходячи із позицій викладених в ухвалах Верховного Суду України від 02.07.2014 року, 11.11.2015 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року, 18.12.2014 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст.1046 ЦК України д оговір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Сам факт передання грошових коштів позивачем відповідачці в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, так як свідки [PERSON] та [PERSON], що відповідно до розписки від 21.05.2016 року були присутні при передачі коштів [PERSON] [PERSON], надали суду при їх допиті в судовому засіданні покази, що викликають сумнів у їх достовірності, зокрема: свідок [PERSON] пояснила, що відповідачка являється її знайомою, коли вона звернулась до неї з проханням порадити когось, хто б міг позичити гроші, свідок порадила їй [PERSON]. Коли відбувалась передача грошей в сумі 450000,00 гривень позивачем відповідачці свідок була присутня при цьому з власної ініціативи. Передача коштів відбувалась у відділенні Укрсиббанку, що в м.Чернівці по вул.Хотинська. Це було після обіду в травні місяці 2016 року, точної дати свідок не пам'ятає. [PERSON] відомо, що ще була передача іншої частини грошей, однак вона присутня при цьому не була, відомо їй про це зі слів [PERSON] Розписку відповідачка писала в автомобілі [PERSON], що був припаркований поблизу банку, на наступний день. [PERSON] також була присутня при написанні розписки; свідок [PERSON] пояснив, що навесні 2016 року до нього зателефонував [PERSON] і попросив бути присутнім при передачі ним [PERSON] грошових коштів. Свідок приїхав і біля відділення Укрсиббанку, що в м.Чернівці по вул.Хотинська в автомобілі [PERSON] передав у його присутності та присутності [PERSON] відповідачці грошові кошти, з якими остання вийшла з автомобіля та зайшла у відділення банку. Згодом повернулась та підтвердила, що в пакеті було 267000,00 гривень. Після цього свідок, [PERSON] та [PERSON] поїхали. Передача другої частини грошей відбулась того ж дня після обіду, близько 15 години, там же, в присутності знову ж таки його та [PERSON], знову ж [PERSON] ходила з грошима в банк, повернувшись сказала, що все добре та написала в автомобілі розписку [PERSON]. В банк з [PERSON] ні свідки, ні [PERSON], як стверджує [PERSON], не ходили, чекали її в автомобілі. Суд вважає, що покази вищевказаних свідків, з огляду на їх суттєві розбіжності між собою, не заслуговують на увагу суду, і не можуть служити підтвердженням факту передачі коштів, при якому, ніби-то, як стверджують свідки, вони були присутні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що у травні місяці 2016 року в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] передав відповідачці, зранку біля 11 години в приміщенні Укрсиббанку, в якому остання працювала, що знаходиться на вул.Хотинська 2 в м.Чернівці, грошові кошти в розмірі 267000,00 гривень, а після обіду, біля 15-17 години, в автомобілі - 1045000,00 гривень. В той же день, в присутності тих же свідків, відповідачка в його автомобілі написала йому розписку. Після написання розписки він провів [PERSON] до дверей банку, в які вона ввійшла і зачекав поки остання йому зателефонувала і сказала, що гроші перерахувала, все добре. До даних пояснень позивача суд ставиться критично, оскільки вони йдуть врозріз з поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Їх покази суттєво різняться та являються суперечливими: про місце передачі коштів, суми позики, часі та навіть днях тижня коли відбувалась передача коштів та написання відповідачкою позивачу розписки. Крім цього, покази свідків [PERSON], [PERSON] та пояснення позивача [PERSON] спростовуються відповіддю на запит суду АТ Укрсиббанк від 02.02.2017 року №66/13, відповідно до якої, відділення банку, що знаходиться в м.Чернівці по вул.Хотинська 2Г не працювало 21.05.2016 року, [PERSON] не мала доступу до даного відділення 21.05.2016 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що являється знайомим [PERSON], оскільки є клієнтом банку де вона працювала. [PERSON] була винна йому гроші і обіцяла повернути 20.05.2016 року, однак цього дня перенесла зустріч на 21.05.2016 року, біля, як кажуть в Чернівцях, дріжзаводу. Коли він туди прибув, там був чоловік на ім'я [PERSON], якому, як виявилось, [PERSON] також була винна гроші, також були її чоловік та брат. В ході розмови про борги [PERSON], її чоловік та брат поїхали за батьками в м.Заліщики. Згодом підійшов [PERSON], якому [PERSON] також була винна гроші. Було вирішено, що [PERSON] з метою врегулювання даної ситуації напише всім кому винна гроші розписки і [PERSON] зателефонував людям, які виступили в ролі свідків. Також розписки в той день написав батько [PERSON] - [PERSON], як гарант повернення дочкою боргів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в суботу 21.05.2016 року перебував вдома в м.Заліщики. Того дня до нього приїхали син та зять і повідомили, що [PERSON] затримана невідомими людьми, і в неї вимагають гроші. Вони відразу ж поїхали в м.Чернівці, куди прибули біля 14 години. Біля дріжзаводу свідок побачив джип, в якому знаходилась в шоковому стані його дочка [PERSON]. Також там були [PERSON], [PERSON] та невідомі чоловіки, яких звали [PERSON] та Ігор. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що напередодні [PERSON] та її чоловіка було затримано даним Ігорем, який вимагав в неї гроші. Свідок категорично ствердив, що 21.05.2016 року з 14 години грошей його дочці позивач не передавав. Зі слів дочки йому відомо, що позивач та інші особи неодноразово використовували [PERSON], яка працювала касиром у відділенні Укрсиббанку, для обміну гривень на долари США. Саме через падіння курсу гривні позивач та інші особи вважають, що [PERSON] винна їм грошові кошти. 21.05.2016 року позивачем та іншими особами в районі дріжзаводу велись розмови про борги [PERSON] і для того щоб забрати її від вказаних осіб, він написав розписку якою гарантував повернення дочкою боргу позивачу. Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що 21.05.2016 року, зранку, приїхав на дріжзавод, що в м.Чернівці, де побачив сестру [PERSON], її чоловіка та невідомих чоловіків, які вимагали в сестри гроші. Відразу з чоловіком сестри поїхали за батьками в м.Заліщики. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 20.05.2016 року чекав дружину [PERSON] біля банку, де вона працювала, що в м.Чернівці по вул.Хотинська. Чекав її три години, казала, що перевірка тому затримується. Згодом побачив її в чорному джипі, куди підійшов і дізнався що в дружини наявні великі борги. Після цього вони з дружиною та водієм даного джипа поїхали на якусь квартиру де пробули до ранку. 21.05.2016 року він, [PERSON] та той невідомий чоловік поїхали близько 10 години на дріжзавод, де зустріли брата [PERSON]. Взявши таксі, з братом поїхали за батьками дружини, в м.Заліщики. Повернулись близько 14 години з батьками і в ході обговорення даної проблеми, тесть написав тим невідомим чоловікам дві-три розписки, з метою забрати [PERSON] додому. Там де відбувалась дана подія, свідок бачив також позивача, який пояснив, що [PERSON] йому винна гроші, однак жодної передачі грошових коштів в той день не відбувалось, а були лише розмови стосовно наявних в його дружини боргів. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд вважає послідовними, такими, що не суперечать одні одним, тому приймає їх до уваги. Однак, дані свідчення не підтверджують факту передачі позивачем відповідачці коштів 21.05.2016 року за договором позики, а навпаки, підсилюють позицію представника відповідачки, стосовно не отримання останньою коштів і написання розписки під тиском. А, тому, виходячи із вищенаведеного, беручи до уваги, що при укладені договору позики між сторонами не дотримано вимог, передбачених ст.1047 ч.1 ЦК України, щодо форми його складання та враховуючинедоведеність в судовому засіданні позивачем факту передачі ним відповідачці [PERSON] грошей, як основної умови укладення договору позики, суд вважає, що за таких обставин договір позики не можна вважати укладеним. А, тому, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи згідно ст.88 ЦПК України питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах, так як в задоволенні позову позивачу слід відмовити, а сторона відповідачки не просить про відшкодування їй судових витрат. Враховуючи положення ст.213 ЦПК України, згідно яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, суд вважає, що виконав всі вимоги цивільного судочинства та вирішив дану справу згідно із законом. Рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed