Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить: виділити йому у особисту приватну власність Ѕ ід.ч. житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме: а) жилу кімнату 3,03х3,97 площею 12,0 кв.м.; б) жилу кімнату 4,00х3,93 площею 15,7 кв.м.; в) підвальне приміщення 3,65х3,8 площею 13,9 кв.м.; г) незавершена будівництвом кімната 6,00х4,00 площею 24 кв.м.; д) незавершене будівництвом підвальне приміщення 6,00х4,00 площею 24 кв.м.; встановити порядок роздільного користування йому та відповідачу земельною ділянкою площею 1128,36 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 серпня 1997 року між ним та відповідачем, укладено шлюб, зареєстрований Модрицькою сільською радою Дрогобицького району, актовий запис № 01. У шлюбі в них народилося троє дітей: син [PERSON] - [INFO] , дочка [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO] . Шлюб між ним та відповідачем, розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 11 березня 2016 року. З цього часу вони проживають окремо. 04.10.1999 року на ім`я відповідача було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, не завершеного будівництвом, що знаходиться в [ADDRESS] . Будинок на день придбання складав 11% готовності. На даний час будинок повністю добудовано і його вартість становить 400 000 грн. У спірному будинку на даний час проживає відповідач разом із дітьми. Позивач його до будинку не пускає, тобто створює йому перешкоди у користуванні будинком, чим порушено його право, що підлягає захисту шляхом звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , позов підтримали з підстав викладених в позовній заяві просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] в дане судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] , позову не визнав та просить в його задоволенні відмовити, з підстав викладених в письмовому відзиві при цьому наголосив на тому, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Свідки [PERSON] (брат позивача), [PERSON] (батько позивача) пояснили, що вони разом із позивачем будували спірний будинок та допомагали коштами. Свідки [PERSON] (сусідка) та [PERSON] (сусідка), пояснили, що будинок [ADDRESS] , будували [PERSON] , його брат та батько. На скільки їм відомо будинок будувався за кошти [PERSON] , так як відповідач [PERSON] ніде не працювала. Свідок [PERSON] (теперішня дружина позивача), пояснила, що їй відомо зі слів позивача та зі слів односельчан, що будівництво спірного будинку проводив позивач разом із своїм батьком, братом та друзями, які допомагали. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що сторони по справі 21 серпня 1997 року уклали шлюб, який Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.03.2016 року було розірвано. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей: син [PERSON] - [INFO] , дочка [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO] . Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на наведене вище, суд критично оцінює доводи позивача, щодо придбання ним та відповідачкою за спільні кошти 04.10.1999 року будинку [ADDRESS] , оскільки таке нічим не підтверджується. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з тим, позивачем не надано будь - якого обґрунтування та доказів на підтвердження свого позову. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а його доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв`язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено. Звертаючись із позовною вимогою, про виділення йому у особисту приватну власність Ѕ ід.ч. житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , а саме: а) жилу кімнату 3,03х3,97 площею 12,0 кв.м.; б) жилу кімнату 4,00х3,93 площею 15,7 кв.м.; в) підвальне приміщення 3,65х3,8 площею 13,9 кв.м.; г) незавершена будівництвом кімната 6,00х4,00 площею 24 кв.м.; д) незавершене будівництвом підвальне приміщення 6,00х4,00 площею 24 кв.м., суд вважає, що така вимога є необґрунтованою, оскільки суду не відомо з чого виходив позивач пропонуючи саме такий варіант поділу будинку, експертизи щодо розподілу будинку суду не надано, від клопотання про призначення експертизи позивач відмовився, а відповідно до ст..105 ЦПК України, призначення такої експертизи судом не є обов`язковим. Щодо позовної вимоги про встановлення порядку роздільного користування земельною ділянкою площею 1128,36 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки як встановлено в судовому засіданні, спірна земельна ділянка у власності сторін не перебуває. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності та ту обставину, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів про підставність такого позову, як і не подано доказів яким чином відповідачем порушуються права позивача, з огляду на викладене вище у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за безпідставністю та недоведеністю, відповідно понесені позивачем судові витрати, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed