Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості по кредитному договору, в якому вказав, що 25 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], було укладено договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) доларів США 00 центів., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між відповідачем та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому в договорі. Відповідно до п.6.5 умов надання банківських послуг, - позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.6.6 умов надання банківських послуг, - У разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п.8.6 умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, що станом на 31.08.2013р., становить 3223 (три тисячі двісті двадцять три) долари США 00 центів, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.08.2013р. складає 25752 (двадцять п'ять тисяч сімсот п'ятдесят дві) грн. 06 коп. Позивач в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду був належним чином повідомлений, однак подав до суду заяву за якою просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги задоволити та не заперечує проти прийняття заочного рішення по справі. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON], в судовому засіданні в задоволенні позову заперечив та пояснив, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів в рахунок обґрунтування вимог щодо наявності укладеного кредитного договору. Заборгованості, яка виникла б на підставі не належного виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань та можливості із цим застосування цивільно-правової відповідальності немає, оскільки кредитний договір наданий позивачем не є допустимим доказом, оскільки такий відповідачем не укладався, а інших доказів укладання кредитного договору як на правову підставу поновлення порушеного права позивачем суду надано не було. Крім того обґрунтованих причин звернення до суду з позовом поза межами строку давності позивачем не наведено, а тому просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволені позову у зв'язку із недоведеністю обставин на які покликається позивач. Суд вивчивши матеріали справи вважає, що даний позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. 25.10.2007 року між ЗАТ «Приватбанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) доларів США 00 центів, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В заяві від 25.10.2007 року зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між собою та банком договір про надання банківських послуг. В заяві від 25.10.2007 року зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між собою та банком договір про надання банківських послуг, однак представник відповідача заперечив, щодо підписання даної заявки відповідачем - [PERSON] Згідно відмітки банку, відповідачу позивачем було оформлено кредитну картку, відкрито рахунок і видано картку. Відповідно до нової редакції статуту Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» останнє є правонаступником зі всіма правами і обов'язками Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Відповідно до п. 6.5 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до п. 6.6 умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Відповідно п. 8.6 вище зазначених умов та правил при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми позову. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач станом на 31.08.2013 року має заборгованість перед позивачем за договором б/н від 25.10.2007 року в розмірі 3223 (три тисячі двісті двадцять три) доларів США 04 цента, з яких: заборгованість за кредитом - 1003,39 доларів США, заборгованість по процентах - 515,42 доларів США гривень, штраф - 62,58 доларів США (фіксована частина), штраф - 150,50 доларів США (процентна складова). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.. 639 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання. Згідно з нормою ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання». Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно умов та правил надання банківських послуг строк та порядок погашення кредиту по платіжним карткам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведений в пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за використання кредиту, передбачену тарифами та частину заборгованості по кредиту. Відповідно до тарифів банку, що становлять умови кредитного договору, як то визначено сторонами договору, позичальник зобов'язаний вносити щомісячні платежі до 25 числа місяця, наступного за звітнім. Пунктом 5.4. вище зазначених умов визначено строк і порядок погашення кредиту по платіжним карткам без встановленого мінімального обов'язкового платежу. Згідно п. 6.9. умов та правил надання банківських послуг у разі виникнення заборгованості клієнт зобов'язаний погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Судом встановлено, що сторони встановили як строк дії договору - протягом 12 місяців з моменту його підписання з автоматичною пролонгацією на той же строк, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про закінчення дії договору (п. 9.12.), так і строки виконання зобов'язань (тарифи, п.5.3. - п. 5.4. умов). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Судом досліджено виписку по особовому рахунку відповідача і встановлено, що останній раз відповідач поповнював карточний рахунок за яким здійснювалось погашення заборгованості 26.03.2009 року в сумі 98,80 доларів США, після чого інші операції нею не здійснювались. Однак, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся лише 27.09.2013 року. Разом з тим, відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Судом встановлено, що відповідач не вчиняв дій, які б свідчили про визнання ним боргу, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. Отже, враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості заявлені після спливу позовної давності, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, судом першої інстанції з відповідача стягнуто штрафи 62,58 доларів США. (фіксована частина) та 150,50 доларів США (процентна складова) згідно п.8.6. Умов та правил надання банківських послуг відповідно до якого при порушенні строків платежів за грошовими обов'язками, передбаченими договором більш ніж на 120 днів, боржник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. та 5% відсотків від суми позову. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (ч.2 ст. 258 ЦК України - позовна давність в один рік). Таким чином, включення штрафу до основної вимоги поза межами позовної давності не ґрунтується на вимогах закону. Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності, і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Судом прийнято до уваги, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Судом прийнято до уваги, що з матеріалів, наданих суду позивачем вбачається, що з 2009 року до часу звернення до суду - 27.09.2013 року, тобто протягом чотирьох років, позивач не звертався до відповідача із вимогами про погашення заборгованості. Позивач, скориставшись своїми процесуальними права, надав суду усі наявні докази по даній справі, з яких вбачається, що протягом чотирьох років банк не вчиняв жодних дій спрямованих на повернення кредитної заборгованості, однак протягом усього часу нараховував відсотки за користування кредитом, що призвело до значного збільшення суми заборгованості. Пунктом 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. В той же час, судом прийнято до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Судом у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України взяті до уваги рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст . 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 ЦПК України, відповідно до ст.. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Крім того, судом було зобов'язано позивача надати оригінал кредитного договору та подати належний розрахунок заборгованості по кредитному договору однак, на час прийняття рішення позивач вимоги суду не виконав. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі в зв'язку із спливом строку позовної давності за даним позовом. Враховуючи положення ст.. 88 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed