Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго», у якому просить стягнути з останнього на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 221 126 грн. 33 коп., стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 2212 грн. 00 коп. В обґрунтування позову покликається на те, що з відповідачем перебував у трудових відносинах, однак 07.10.2019 звільнився за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 квітня 2020 року за позовом позивача до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було ухвалено стягнути з відповідача на користь [PERSON] 26\~639,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року та 30\~724, 11 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а також витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. 13 листопада 2020 року позивачу було виплачено відповідачем вищевказану недораховану заробітну плату в сумі 26 639,00 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 30 724, 11, а всього 57\~363,11 грн. з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Таким чином, у відповідності до ст.ст.116, 117 КЗпП України просить стягнути вказаний середній заробіток за період з 08.10.2019 по 13.11.2020 у розмірі 221\~126, 33 грн. Розрахунок середнього заробітку позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ за №100 від 08.02.1995 року та додано до його позовної заяви. Відповідно до його розрахунків, сума середнього\~заробітку за\~час затримки\~виплати при\~звільненні за\~період 08.10.2019\~по 13.11.2020\~року становить\~221\~126,\~33\~грн.,\~оскільки його\~середньоденна заробітна плата становить 798,29 грн. 04 грудня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 21 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача зазначає, що позивачем пропущено строк на звернення до суд, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Вказує на те, що за спірний період зарплати позивача становила 284\~486,71 грн. Вважає вимогу про стягнення 221\~126,33 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необґрунтованою, адже рішенням суду стягнуто на користь позивача 26 639 грн., як різницю між нарахованою та отриманою заробітною платою, що становить 9,36% від виплачених 284 486,71 грн. Посилається на постанову ВП ВС від 26.06.2019 року у справі №761/95/15, якою відступлено від висновку ВС України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 року. Вважає обсяг вимог позивача непропорційним наслідкам правопорушення відповідача. Просить про застосування принципу співмірності та справедливості. Крім того, зазначає про необхідність оподаткування суми, яка підлягає стягненню на користь позивача. Просить відмовити у задоволенні вимог [PERSON] у повному обсязі. 23 грудня 2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, яка містить пояснення щодо заперечень відповідача. Зазначає, що позивачем дотримано строку для звернення до суду із даним позовом, оскільки повний розрахунок за рішенням суду від 27.04.2020 року був здійснений відповідачем 13.11.2020 року. Вважає доводи відповідача про затягування судового розгляду з вини позивача безпідставними та необґрунтованими, адже відповідач протягом тривалого часу не вжив жодних заходів щодо добровільної сплати належних сум позивачу, таким чином порушивши його права. Покликається на практику ВС, згідно якої у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Вважає покликання відповідача на постанову ВП ВС від 26.06.2019 року необґрунтованим. Наголошує на недобросовісній поведінці відповідача, наявності окремих думок до цієї постанови, задоволенні судом позовних вимог до відповідача про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Крім цього наголосила, що позивач звернувся до суду одразу після звільнення, не затягував із поданням позову. Додала, що враховуючи практику, яка склалася на підприємстві щодо виплати працівникам недоплаченої заробітної плати, ту обставину, що [PERSON] був звільнений у 2019 року, відповідач мав можливість нарахувати позивачу та виплатити усю заробітну плату, таким чином мінімізувати наслідки у вигляді виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, цього не зробив. Додала, що сума середнього заробітку [PERSON] за час затримки розрахунку при звільненні, розрахована відповідно до вимог чинного законодавства, виходячи із заробітної плати за два останні місяці перед звільненням та очевидно є більшою, ніж заробітна плата на підприємстві у 2013-2015 роках. Вважає, що, навіть у разі зменшення суми стягнення, то така не мала б бути меншою половини від заявлених вимог. Не заперечує проти стягнення суми середнього заробітку без врахування податків та зборів. У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позову. Крім цього зазначає, що сума 221126,33 грн., яку просить стягнути позивач є завищеною, не відповідає розміру простроченої заборгованості. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Суд установив, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем та 07 жовтня 2019 року звільнений за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки позивача (а.с. 9-11). Так, при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки.\~ Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 квітня 2020 року у справі № 462/1711/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] недораховану заробітну плату за період з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року в розмірі 26\~639,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 30\~724,11 грн., а всього стягнено 57\~363,11 грн., без урахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, та витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. 00 коп. Вирішено питання судового збору (а.с.14-21). Позивач зазначає, що 13.11.2020 року відповідачем, в порядку виконання даного рішення, було сплачено на користь [PERSON] недораховану заробітну плату в сумі 26 639,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 30 724,11 грн., а всього стягнено 57 363,11 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору), згідно копії виписки АТ «Кредобанк» від 17.11.2020 року (а.с.26). Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем за період 01.11.2012 року по 30.09.2015 року трудового права позивача, зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом\~статті 117 КЗпП України в\~разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ч. 1\~ст.27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до п.21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Виходячи із змісту рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Аналізуючи вищенаведені\~положення чинного\~законодавства в\~сукупності,\~враховуючи,\~що з\~дня звільнення\~з роботи,\~а саме\~з 07.10.2019\~року заробітна\~плата не\~виплачена в\~повному обсязі,\~рішенням Залізничного\~районного суду\~від 27.04.2020\~року спір про\~розміри належних\~звільненому працівникові\~сум вирішено на користь позивача, фактичний розрахунок з працівником проведений 13.11.2020 року, а позовну заяву до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні подано 03.12.2020 року, суд робить висновок про дотримання позивачем строку позовної давності та підставність звернення [PERSON] з позовними вимогами відповідно до положень ст.117 КЗпП України, що спростовує доводи представника відповідача у цій частині. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 221\~126, 33 грн. позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1\~ст.82 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15, зроблено висновок, що \~встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Пунктом 87 Постанови зазначено, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п.91 Постанови). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. За таких обставин суд відхиляє доводи представника позивача про задоволення судом позовних вимог до відповідача про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в повному обсязі, як підставу для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також в повному обсязі. За таких обставин, установивши, що під час звільнення 07.10.2019 року [PERSON] підприємство не провело з ним розрахунок у повному обсязі, беручи до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період становила 26 639,00 грн., була виплачена відповідачем 13.11.2020 року позивачу разом з компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 30\~724,11 грн., враховуючи дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд приходить до висновку, що з урахуванням принципів розумності,\~справедливості та\~пропорційності, з відповідача підлягають стягненню кошти в сумі 110\~563,16 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 1/2 частину від заявлених вимог в розмірі 221\~126, 33 грн. Відповідно до ч. 1 та 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 1106 грн. судового збору. Згідно з ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З матеріалів справи убачається, що між адвокатом Прімєровою Н.Г. та позивачем [PERSON] 26 листопада 2020 року укладено договір про надання правової допомоги у межах цієї справи (а.с.27), а також додаткову угоду до цього договору (а.с.30). Із матеріалів справи встановлено, що позивач у позовній заяві просить здійснити розподіл судових витрат та надає розрахунок витрат, в тому числі, на правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн. (а.с.32) Згідно з Акту приймання-передачі до договору про надання правової допомоги від 30.11.2020 р. у справі за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підтверджено виконання робіт у розмірі 2500,00 грн. (а.с.31). Відповідні витрати підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера № 63 від 30.11.2020 (а.с.31б). Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Оскільки представником\~відповідача не\~обґрунтовано підстав\~для зміни\~розміру таких\~витрат,\~на думку\~суду,\~витрати у\~сумі 2500,00\~грн.\~є співмірними\~із складністю\~цієї справи,\~розміром задоволених\~позовних вимог,\~професійністю адвоката,\~наданим обсягом\~послуг адвокатом,\~затраченим ним\~часом на\~дання таких\~послуг,\~ відповідають\~реальності таких\~витрат,\~а відтак\~з відповідача\~на користь\~позивача слід\~стягнути 2500\~грн.\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: approved