Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про відшкодування понесених витрат на оплату комунальних послуг в розмірі 1 712,75 грн. та 1 000,00 грн. витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що він є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідачу також належить 1/3 частини вказаної квартири. Однак, відповідач не несе витрати по оплаті за надані послуги в т.ч. за централізоване теплопостачання та обслуговування будинку. Оскільки, позивач за період з 01.11.2011 року по 01.11.2014 року поніс витрати по оплаті за надані послуги в т.ч. за централізоване теплопостачання та обслуговування будинку в розмірі 5 138,27 грн., а отже, відповідач повинен відшкодувати йому 1/3 частину вказаної суми, що становить 1 712,75 грн. 08.06.2015 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з [PERSON] також 3% річних за період з 01.11.2011 року по 12.06.2015 року в розмірі 185,31 грн. та інфляційні витрати за період з 01.11.2011 року по 01.05.2015 року в розмірі 1 075,60 грн. Позивач, представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог, просили задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що відповідач у вказаній квартирі протягом періоду, який зазначає позивач, не проживав та не був зареєстрований, а тому не був споживачем наданих послуг по вказаній адресі. Щодо витрат на правову домопогу, то такі до стягнення не підлягають, оскільки, по наданій суду квитанції заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2014 року стягнуто витрати на правову допомогу в розмірі 1 000 грн. за договором від 15.04.2013 року та оригіналом квитанції №15999.965.1 від 29.05.2013 року. Стверджує, що заява про збільшення позовних вимог подана позивачем після початку розгляду справи по суті, а тому не підлягає розгляду. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені відповідач [PERSON] змінив імя, про що 17.02.2015 року складено відповідний актовий запис №23. Прізвище, власне імя, по батькові після державної реєстрації зміни імені: [PERSON] (а.с.140). Позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду (а.с.4). [PERSON] та [PERSON] з моменту реєстрації у квартирі [ADDRESS] набули прав та обовязків передбачених ст. 156 ЖК України, зокрема зобовязані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.05.2015 року (а.с.102-106) та рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.01.2014 року (а.с.147-152) встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.01.2007 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 03.10.1992 року у відділі РАЦСу Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1402. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] не усиновлював [PERSON], а отже позивач із відповідачем не є членами сімї, в родинних стосунках не перебувають і не перебували. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги ст. 156 ЖК України не підлягають до застосування у вказаній справі. Представник відповідача посилається на необгрунтованість позовних вимог, оскільки, відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживав та не був зареєстрований у період за який позивач просить стягнути витрати по оплаті комунальних послуг, а тому не був споживачем комунальних послуг за місцем проживання позивача і не несе обовязків по їх оплаті. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] не заперечується сторонами в судовому засіданні, а отже доказуванню не підлягає. Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.01.2014 року (а.с.147-152) встановлено, що згідно довідки №02/7728 від 03.09.2013 року, виданої управлінням ДМС України в Івано-Франківській області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 13.04.2006 року (а.с.151). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із довідки Галицького районного сектору УДМС України в Івано-Франківській області від 25.02.2015 року №12/200 вбачається, що згідно адресно-довідкової картотеки гр. [PERSON], [INFO] знятий з реєстрації місця проживання 09.12.2014 року з с.Кінчаки та зареєстрований в [INFO] (а.с.53), що підтверджується також копією довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 19.01.2015 року (а.с.56). Відповідно до копії паспорта серії СЕ 533338 виданого31.05.2010 року [PERSON], [INFO] з 13.04.2006 року зареєстрований за адресою: [INFO]; 09.12.2014 року знятий з реєстрації за вказаною адресою та того ж дня 09.12.2014 року зареєстрований в [INFO] (а.с.50, 51). Посилання представника відповідача на необгрунтованість позовних вимог, оскільки, відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживав та не був зареєстрований у період за який позивач просить стягнути витрати по оплаті комунальних послуг, а тому не був споживачем комунальних послуг за місцем проживання позивача і не має обовязків по їх опалаті не заслуговує на увагу виходячи з наступного. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач, відповідно до умов укладених договорів, як співвласник вищевказаної квартири, є споживачем послуг теплопостачання та з утримання квартири та прибудинкової території. Відповідно до п.21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно із законодавством. Згідно Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку). Калькуляційною одиницею є 1 кв. метр загальної площі, що перебуває у власності або наймі фізичної чи юридичної особи. Отже, нарахування плати за надані послуги з централізованого опалення та утримання будинків і споруд та прибудинкових територій здійснюється на квадратні(кубічні) метри площі квартири, а не на кількість зареєстровних чи проживаючих у ній осіб. Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно з частиною 1 статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Загальні умови виконання зобовязання визначено статтею 526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивачем в період з 01.11.2011 року по 01.11.2014 року проведено плату послуг теплопостачання в розмірі 4 712,00 грн., що підтверджується оригіналом довідок ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» за опалення (2014-2011 роки) та копією листа ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго»від 17.11.2014 року №17-01/1559 (а.с.10, 176-179). За утримання квартири та прибудинкової території позивачем за аналогічний період оплачено 716,57 грн.(копія довідки про розрахунки за надані послуги), однак оригіналами квитанції підтверджено суму в розмірі 396,67 грн. (оскільки, одна із наданих квитанцій є нечитабельною)(а.с.15, 137-139). Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 322 ЦК України встановлено обов'язок власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Судом встановлено, що між сторонами не було укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а отже, вони несуть спільні обовязки по утриманню нерухомого майна. Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А отже, надані послуги, які не обліковуються засобами обліку та надаються для підтримання та експлуатації квартири повинні оплачуватись спільно. Відповідно до загальних принципів зобовязального права, особа, яка понесла витрати на утримання майна, яке на праві власності належить іншій особі, має право на відшкодування власником понесених нею документально підтверджених витрат за наявності передбачених законом обставин. Оскільки, між сторонами не було домовленості щодо утримання квартири, то суд виходить із вимог ст. 372 ЦК України (рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності) та приходить до висновку про наявність у позивача права на відшкодування співвласником майна [PERSON] понесених витрат в частці 1/3, що, становить: 5 108,67:3=1 702,89 грн. Згідно позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача в свою користь 1 712,75 грн. сплачених ним коштів за надання послуг з теплопостачання та утримання квартири, проте, до задоволення підлягає сума в розмірі 1 702,89 грн., яка підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.11.2011 року по 12.06.2015 року в розмірі 185,31 грн. та інфляційні витрати за період з 01.11.2011 року по 01.05.2015 року в розмірі 1 075,60 грн., то вона не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, застосування вказаної норми закону до позовних вимог про відшкодування витрат за оплачені комунальні послуги є безпідставним, оскільки, відповідач у позивача коштів не отримував, ними не користувався, витрати понесені позивачем за комунальні послуги не є борговим зобовязанням відповідача перед позивачем у розумінні ст. 509 ЦК України. Що стосується вомоги позивача про стягнення з відповідача 1 000 грн. витрат на правову допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат повязаних з розглядом судової справи належать витрати на правову допомогу. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 1 000, грн., що підтверджується квитанцією №15999.695.1 від 29.05.2013 року. Однак, як вбачається із матеріалів справи, а саме рішення Івано-Франківського міського суду від 20.05.2015 року (а.с.102-106) встановлено, що судом оглянуто в судовому засіданні цивільну справу №344/4380/14-ц, провадження 2/344/2589/14 (суддя Бойчук) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків щодо нарахованих комунальних послуг за період з 01.04.2007 р. по 01.01.2010 р. в сумі 2760 грн., моральної шкоди та витрат на правову допомогу в сумі 1000грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду (заочне) від 02.06.2014 р. позов задоволено частково, а саме стягнуто матеріальну шкоду в сумі 2760 грн., витрат на правову допомогу 1000 грн., в решті вимог відмовлено. При цьому судом при вирішенні рішення 02.06.2014 року було задоволено стягнення витрат на правову допомогу за договором від 15.04.2013 р. та оригіналом квитанції №15999.695.1 від 29.05.2013 року платником якої є [PERSON] за надання послуг правового характеру в сумі 1000 грн.. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дана квитанція №15999.695.1 від 29.05.2013 року платником якої є [PERSON] за надання послуг правового характеру в сумі 1 000 грн. також долучена позивачем до матеріалів справи на підтвердження понесення витрат на правову допомогу. Однак, як встановлено судом, за даною квитанцією уже було стягнуто рішенням суду на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу, будь-якої іншої квитанції позивачем суду не надано. Долучений до матеріалів справи акт (калькуляція) виконаних робіт у справі, яка в подальшому зареєстрована під №341/2884/14-ц від 05.05.2015 року, згідно якого вартість робіт становить 1000 грн.(а.с.128) не є підтверджуючим документом оплати позивачем представнику [PERSON] наданих ним послуг по правовій допомозі у вказаній справі, оскільки, квитанція від 2013 року, а акт (калькуляція) від 2015 року. З огляду на вищевикладене, вказана позовна вимога є необгрунтованою та такою що не підлягає до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі ст.ст. 322, 368, 369, 372, 526, 625, 901, 903, ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630, Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869,

Outcome: approved