Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вищевказаним позовом до [PERSON] посилаючись на те, що з 19 квітня 2014 року сторонни перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26 липня 2019 року. В період подружнього життя 25 листопада 2014 року ним була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем в Державому реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Незважаючи на те, що квартира була придбана в період шлюбу, вважає, що до неї не повинен застосовуватися режим спільного сумісного майна подружжя, оскільки грошові кошти, за які придбана спірна квартира, були отримані від продажу двох власних квартир позивача: по [ADDRESS] , та по [ADDRESS] . Позивач просить визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю. Також в позові зазначає, що відповідач в спірній квартирі не проживає, перестала бути членом сім?ї позивача, спільного господарства з позивачем не ведеться, комунальні платежі не сплачує. Зніматися з реєстраційного обліку відповідач відмовляється, чим чинить перешкоди позивачу, як власнику житла, у здійсненні права користування та розпорядження майном. Просить суд усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] . Представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] подала відзив на позов, в якому вказує, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх такими, що не відповідають дійсності, оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу та за кошти обох сторін, тому суд не повинен відходити від рівності часток подружжя в спільному майні. Просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] не погоджуючись з позовними вимогами, діючи через свого представника [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном, набутим подружжям під час шлюбу, його поділ та стягнення компенсації 1/2 частини вартості майна. В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що фактично вона почала спільно проживати з [PERSON] з жовтня 2013 року. Шлюб зареєстрований 19 квітня 2014 року. 25 листопада 2014 року було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS] . В період спільного проживання з осені 2013 року по листопад 2014 року ними було акумульовано певну грошову суму на придбання квартири. Зазначає, що квартира була придбана під час шлюбу, за кошти кожного з подружжя, а також за спільні кошти, тому вона відповідно до ст. 60 СК України вважається спільною сумісною власністю подружжя. Вони спільно утримували придбану квартиру, проводили ремонти за рахунок коштів сімейного бюджету та кредитних коштів, отриманих в інтересах родини. Доказів про те, що саме за кошти отримані позивачем від продажу власних квартир була придбана спірна квартира не надано, таке твердження позивача є хибним. Вкладення в спірне майно було здійснено особистими коштами обох сторін, тому суд не повинен відходити від рівності часток у спільному майні, відсутні підстави для визнання квартири особистим майном [PERSON] . Просить визнати спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці вказаної квартири на праві приватної власності; визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру в частці 1/ 1, стягнувши з нього на користь [PERSON] в порядку компенсації 1/2 частку вартості квартири в сумі 87210,00 грн. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. На зустрічний позов ним було подано відзив, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі. Вказує, що в жовтні 2013 року сторони тільки познайомились, у них склались романтичні стосунки, спільно однією сім?єю не проживали як чоловік і жінка. Наполягає на тому, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих ним від продажу інших двох квартир, які належали йому на праві приватної власності. Грошові кошти, отримані ним як заробітна плата, витрачались на побутові потреби сім?ї. Простроченої заборгованості за кредитними договорами до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, він не мав. Просить в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом - [PERSON] в судовому засіданні підтримала первинні позовні вимоги та просить їх задовольнити на тій підставі, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані від продажу двох інших квартир, які належали [PERSON] .. Просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити повністю. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в серпні 2013 року вона познайомилась з позивачем, з жовтня 2013 року стали проживати разом, через рік уклали шлюб. Кошти, які були витрачені на придбання спірної квартири були спільними коштами подружжя. Вона мала заощадження, які витратила на квартиру. Погоджується з тим, що кошти від продажу квартири колишнього чоловіка по [ADDRESS] були витрачені на придбання спірної квартири, однак тих коштів не вистачало та докладали кошти із спільного бюджету. Яка саме сума коштів на придбання спірної квартири була її особистою власністю, не пам?ятає. В подальшому вони робили ремонт в квартирі, на який вона витрачала свій заробіток, сама шпатлювала стіни та клеїла шпалери, купувала необхідні будівельні матеріали. Сантехніку вона купувала в кредит, який потім сплачувала в період шлюбу із свого заробітку. У кожного із подружжя була кредитна картка та були заборгованості по кредитам. В подальшому [PERSON] продав свій човен та за виручені кошти сплатили заборгованість по кредиту. Просить визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та задовольнити її позовні вимоги. Представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог [PERSON] , зустрічний позов [PERSON] підтримала та просить його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності та усунення перешкод у праві користування та розпоряджання власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та відкрито провадження у справі. 20 квітня 2020 року представником відповідача подано відзив на позов, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Ухвалою суду від 06 квітня 2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном, набутим подружжям під час шлюбу, його поділ та стягнення компенсації 1/2 частини вартості майна - прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом; ухвалено про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження; задоволено клопотання позивача по зустрічному позову про виклик свідків. 19 травня 2020 року [PERSON] подано відзив на зустрічний позов. Позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалами суду від 04 червня 2020 року задоволені клопотання представника відповідача за первісним позовом про виклик свідків та витребування доказів, а також клопотання представника позивача за первісним позовом про витребування доказів. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 серпня 2020 року за заявою [PERSON] вжиті заходи забезщпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] із забороною іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири. На підставі ухвали суду від 16 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Вислухав сторонни та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Сторонни перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 квітня 2014 року, актовий запис №63 (т.1 а.с.109), який було розірвано, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Інгулецькому та Металургійному районах у місті Кривому Розі ГТУЮ у Дніпропетровській області 26 липня 2019 року складено відповідний актовий запис №26 (т.1 а.с.8). 25 листопада 2014 року між продавцями, від імені яких діяв [PERSON] та покупцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири чинено за 149000 грн, які представник продавців отримав повністю при підписанні та посвідченні цього договору. Відповідно до п.7 вказаного договору зазначено, що покупець стверджує, що договір укладається за згодою іншого подружжя - [PERSON] , справжність підпису якої на заяві про згоду засвідчено 13 листопада 2014 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А., зареєстровано в реєстрі за №1727 (т.1 а.с.9-10). 25 листопада 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності на придбану квартиру за [PERSON] , розмір частки 1/1 (т.1 а.с.11). Також встановлено, що 13 січня 2014 року укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] продав належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 лютого 1999 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2010 року двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 75960,00 грн, які покупці передали продавцю до підписання цього договору (т.1 а.с.14-15). 25 листопада 2014 року [PERSON] продав належну йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21 січня 2000 року, однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 118146,00 грн, які продавець [PERSON] отримав при підписанні та посвідченні цього договору (т.1 а.с.12-13). Із копії довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради видно, що за адресою: [ADDRESS] мають реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Із акту від 03 жовтня 2019 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та завіреного підписом начальника дільниці №3 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» видно, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з травня 2019 року (т.1 а.с.17). Відповідно до висновку про вартість об?єкта оцінки (спірної квартири), її оціночна (ринкова) вартість станом на 30 жовтня 2019 року складає, без ПДВ, 174420,00 грн (т.1 а.с.18-25). [PERSON] є пенсіонером, вид пенсії - за вислугу років, пенсійне посвідчення видано 21 грудня 2014 року (т.1 а.с.66,108). Сума пенсії за період з 01 серпня 2017 року по 31 липня 2019 року склала 33537,36 грн (т.1 а.с.72,115). Остання працювала в ТОВ «КАСКАД-КР» та в період з червня 2015 по березень 2016 року отримувала заробітну плату (т.1 а.с.67, 110). В період з квітня 2016 року по липень 2019 року [PERSON] працювала старшим охоронником в ТОВ «Охоронне агентство «Барс», щомісячно отримувала заробітну плату. Загальна сума доходу за період з 01 квітня 2016 року по 31 грудня 2016 року склала 17145,83 грн, з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 40463,70 грн, з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 69505,41 грн, з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року - 48381,78 грн (т.1 а.с.68-71, 111-114). Із індивідуальних відомостей про застраховану особу, які наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, видно, що дохід [PERSON] за 2011 рік склав 53355,44 грн, за 2012 рік - 66133,44 грн, за 2013 рік - 64533,60 грн, за 2014 рік - 71882,52 грн, за 2015 рік - 81227,19 грн, за 2016 рік - 86695,98 грн, за 2017 рік - 109028,56 грн, за 2018 рік - 148157,73 грн, за 2019 рік - 197826,53 грн (т.1 а.с.86, 154). Із роздруківки про рух коштів по банківському рахунку [NUMBER] видно що протягом періоду з 03 листопада 2015 року по 27 січня 2016 року заборгованість по картковому рахунку відсутня (т.1 а.с.88, 152-153). На ухвалу суду про витребування доказів надійшла інформація щодо наявності депозитних рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] , з якої видно, що в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на ім?я [PERSON] були відкриті рахунки за договорами: №3/14644, дата відкриття 24.12.2009, дата закриття 28.09.2010; №370/24321, дата відкриття 01.07.2010, дата закриття - 07.07.2011, №370/28720, дата відкриття 06.07.2011, дата закриття 27.07.2011; №305835/947/3-14 на суму 70000 грн, дата відкриття 30.01.2014, дата закриття - 22.05.2014 (т.1 а.с.197, 244). На ухвалу суду про витребування доказів з АТ «КБ Приватбанк» надійшла заява про відкриття кредитної картки та виписка по кредитній картці. З вказаних документів видно, що за заявою [PERSON] (прізвище якої після укладення шлюбу - [PERSON] ) від 20.12.2005 року відкрита кредитна карта з встановленим кредитним лімітом 1500 грн. Із виписки про рух коштів по картам за період з 01.04.2014 по 31.07.2019 видно, що остання користувалась наданою їй кредитною карткою: оплачувала за придбані товари, знімала готівку в банкоматах банку, поповнювала карту в терміналах обслуговування (т.1 а.с. 206-231, т.2 а.с. 2-31). Із показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні слідує, що він раніше разом працював з [PERSON] приблизно 3-4 роки. З 2016 року по початок 2020 року сторони проживали разом в квартирі по [ADDRESS] . Він також проживає у вказаному будинку в сусідньому під?їзді. Він часто бачив, [PERSON] , яка несла повні сумки з магазину. Вона розповідала, що окрім зарплати вона отримує пенсію, а також ходить на підробітки. Вони в квартирі робили ремонт. Чи працював [PERSON] йому не було відомо. З якого часу вони там проживали, кому належить квартира та за чиї кошти вона була придбана йому не відомо. Із пояснень свідка [PERSON] слідує, що позивач [PERSON] є її похресником, вони часто спілкуються. Коли померли його батьки, він часто приходив до неї. З [PERSON] позивач познайомився перед днем свого народження, яке відмічає 14 жовтня. До укладення шлюбу він проживав по [ADDRESS] . Вона приходила у вказану квартиру, жіночих речей там не було. Квартира йому дісталась в спадщину після батьків. А також мав ще одну квартиру по [ADDRESS] , яку вирішив продати та мав намір купити будинок. Квартиру продав за 8000 доларів США, але курс доллару США зріс і коштів від продажу квартири не вистачало на прибдання будинку. Потім він купив двокімнатну квартиру по [ADDRESS] за 11000 доларів. Чи перебував він на той час у шлюбі з [PERSON] , їй не відомо. З [PERSON] вона була особисто не знайома, за час коли сторони проживали в шлюбі вона до них в квартиру не приходила. Позивач приходив до неї інколи, вони спілкувались. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] її донька. Остання майже рік до шлюбу проживала з [PERSON] як дружина і чоловік, потім 5 років перебували в зареєстрованому шлюбі. Спочатку проживали в однокімнатній квартирі чоловіка. Спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу, за чиї кошти їй не відомо. [PERSON] працювала та мала певні заощадження до укладення шлюбу. Чи приймала вона участь у придбанні квартири та яка вартість квартири, свідку не відомо. Вона допомагала доньці робити ремонт в спірній квартирі. [PERSON] завжди працювала, мала дохід, кошти витрачала на сім?ю. Свідок [PERSON] суду показала, що відповідач [PERSON] є її матір?ю. Остання з кінця 2013 року проживала з [PERSON] без реєстрації шлюбу, потім одружились. Спірну квартиру купували після реєстрації шлюбу. Зі слів матері знає, що квартиру придбаои за спільні кошти з [PERSON] .. Яка вартість квартири та яку частину коштів давала мати на придбання квартири вона не знає. Коли мати одружилась з позивачем, свідок проживала окремо, навчалась, була одружена. Мати їй не допомагала матеріально. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона познайомилась з [PERSON] в 2016 році, працювали разом в охороні. [PERSON] розповідала, що вони з чоловіком придбали квартиру, робили в ній ремонт. Обставини придбання спірної квартири їй не відомі. Зі слів [PERSON] відомо, що вона утримує сім?ю, чоловік витрачає свій заробіток на власні потреби, риболовлю. З [PERSON] вона не знайома. Із пояснень свідка [PERSON] видно, що вона знайома з [PERSON] приблизно 6-7 років. Їй відомо, що квартиру [ADDRESS] йому купили батьки. В період з 2013 року по 25 листопада 2014 року останній проживав по [ADDRESS] . Вони часто спілкувались, приблизно раз на місяць, вона заходила до нього в гості, допомагала по господарству. Жіночих речей в квартирі не було. В 2014 році позивач повідомив, що одружився. Потім їй стало відомо, що позивач вирішив продати цю квариру та придбав іншу. Обставини купівлі-продажу квартир їй не відомі. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, щодо визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, усунення перешкод в користуванні власністю, поділу спільного сумісного майна подружжя, стягнення компенсації вартості частини нерухомого майна, які регулюються нормами СК та ЦК України. Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з тим, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо режиму спільної власності подружжя закріплені в ст. 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, яка, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. В пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто». Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що до укладення шлюбу між сторонами позивач за первісним позовом 30 січня 2014 року продав належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за 75960 грн. 25 листопада 2014 року ним була продана квартира, яка належала йому на праві приватної власності по [ADDRESS] за 118146 грн. Цього ж дня була придбана спірна квартира [ADDRESS] за ціною 149000 грн. Відповідач за первісним позовом стверджує, що в період шлюбу вона отримувала дохід у вигляді пенсії та заробітної плати, за рахунок чого утримувала сім?ю, що було її вкладом в спільний бюджет та дало можливість придбати спірну нерухомість. Однак враховуючи, що на момент придбання спірної квартири, сторони перебували у шлюбі близько 6-ти місяців (шлюб укладено 19 квітня 2014 року, квартира придбана 25 листопада 2014 року), тому наявність спільних коштів подружжя в розмірі достатньому для прибання вказаної квартири, виходячи з письмових матеріалів справи, судом відкидається. Відповідач ні у відзиві на первісний позов, ні у зустрічній позовній заяві не зазначає суму коштів, яка нею була витрачена особисто на придбання спірного майна. В судовому засіданні таких пояснень остання також не надала. Про наявність у [PERSON] на момент укладення шлюбу її особистих коштів жодних письмових доказів (укладення депозитних договорів тощо) останньою не надано. Разом з тим, сам факт наявності таких особистих коштів не свідчить про їх спрямування на придбання квартири. Показами допитаних в судовому засіданні свідків також не підтверджено, що [PERSON] здійснила вклад грошовими коштами у придбання спірної квартири та розмір витрачених нею особистих коштів. Факт спільного проживання сторін до укладення шлюбу, під час якого як зазначає [PERSON] сторони мали спільний бюджет, частина якого була витрачена на придбання спірного майна, судом не встановлювався, оскільки таких позовних вимог сторони не заявляли. Одночасно як на правову підставу для задоволення позовних вимог позивач за зустрічною позовною заявою посилається на ст.62 СК України, відповідно до ч.1 якої якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] була придбана 25 квітня 2014 року за 149000 грн, а станом на 30 жовтня 2019 року згідно висновку про вартість об`єкта оцінки її ринкова вартість становить 174420 грн, з якою погоджується [PERSON] , що вбачається із її відзиву на позов, істотного збільшення вартості квартири не вбачається, а тому визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя з вказаних підстав не є обгрунтованим. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином судом встановлено, що спірна квартира була набута у власність позивачем в результаті відповідних правочинів купівлі-продажу належної йому на праві приватної власності нерухомості, тобто за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому позивач є її єдиним власником. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Встановлено, що [PERSON] має реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.27). Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем [PERSON] перешкод, а саме реєстрації в спірній квартирі, яка належить [PERSON] на праві приватної власності (як встановлено судом), останній позбавлений охоронюваного законом права розпорядження власністю на свій розсуд. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 статті 129 Конституції України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 77, 78 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ч. ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Із показів допитаних свідків та письмових матеріалів справи судом не встановлено факту придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. Отримання доходу кожним із подружжя в період шлюбу до придбання майна не є безумовною обставиною, яка свідчить про належність придбаної квартири до спільної сумісної власності. Інших доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості на підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] та її представником не надано. Проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] спростовано презумпцію спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , а тому позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню. Одночасно в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю. Виходячи з того, що первісні позовні вимоги задоволено судом, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved