Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані позивач та відповідач [PERSON], що є її колишнім чоловіком. Шлюб шлюб було розірвано. З травня 2017 року відповідач не мешкає в спірній квартирі, його особистих речей в квартирі немає, квартирою, як житловою площею він не цікавиться, не приймає участі в її утриманні. Позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договіром купівлі-продажу від 18 жовтня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В.. Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ЖБК № 250 виконавчим комітетом Дніпровської міської ради № 327 від 26.11.2018 р., у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач, її дочка [PERSON], син [PERSON] та відповідач колишній чоловік [PERSON]. Шлюб з відповідачем було розірвано. Відповідач не має жодних законних прав на вказане приміщення, в тому числі права користування та розпорядження, оскільки відповідно до договору купівлі - продажу вказане приміщення є особистою приватною власністю позивача. Факт реєстрації відповідача у вказаному приміщенні порушує права позивача як власника та це створює для неї відповідні незручності, які обмежують його права вільного володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Зокрема, позивач не може з цієї підстави отримати субсидію на житлово-комунальні послуги у приміщенні, поки в ньому зареєстрований відповідач. З травня 2017 року відповідач, забравши всі свої речі, переїхав на інше постійне місце проживання. В добровільному порядку відповідач відмовляється від зняття з реєстрації за адресою позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно ст. 391 ЦК України, позивач як власник вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні Його права володіння, користування та розпорядження своєю власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, створює позивачам перешкоди у володінні та розпорядженні спільним майном. Відповідно до Конституції України та ст. 221 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української PCP, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз'яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.71,72,116,156ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою». ВСУ зазначив: «Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрацію (постанова ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16). Відповідно до п. 3 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради). Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з положень ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатньо доказів того, що відповідач [PERSON] більше як один рік відсутній за місцем своєї реєстрації, інших домовленостей між сторонами щодо користування житловим приміщенням не було, підстав для збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням, передбачених ст. 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України, не встановлено, реєстрація відповідача у квартирі позивача створює останньому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, у зв'язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідачав такими, що втратив право користування вказаним житлом. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на корить позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved