Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач зазначає, що 26 березня 2015 року він уклав договір з відповідачем про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Після укладення договору він здійснив оплату послуг посередника в розмірі 150 доларів США та 305 євро за дозвіл на роботу за кордоном та страхування. Після укладення договору посередник так і не надав позивачу дозволу на роботу за кордоном, який був попередньо оплачений. Неодноразово звертаючись до відповідача з вимогою про виконання зобовязання, відповідач повідомляла, що згодом виконає умови зобовязання. 20 травня 2016 року відповідачу була надіслана вимога про надання звіту щодо виконання договору та повернення переданих коштів. Відповідач дану вимогу проігнорувала. Окрім того на адвокатський запит представника позивача вони отримали відповідь від Міністерства соціальної політики про те, що ФОП [PERSON], не має ліцензії на здійснення такого виду господарської діяльності. Тобто відповідач не мала відповідної ліцензії на укладення такого договору і відповідно під час його укладення знала про неможливість його виконання про що не повідомила позивача. Саме тому позивач звернувся до суду з проханням ухвалити рішення про визнання вищевказаного договору недійсним, стягнення грошових коштів в розмірі 12\~263, 30 грн. В судове засідання на розгляд справи представник позивача не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти розгляду справи у порядку заочного провадження.\~\~\~\~ Відповідач у судове засідання на розгляд справи не зявився та не повідомив про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Саме тому суд приходить до висновку, що справу слід розглядати у порядку заочного провадження. У відповідності до ст. 197 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: 26 березня 2015 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] («консалтинговий центр «Домінанта») було укладено договір № 2903/18 про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні на роботу закордоном, послуг щодо пошуку роботи закордоном, зі сприяння у оформленні документів, необхідних у отриманні вїзної візи та сприяння працівнику в укладенні трудового договору між ним та роботодавцем, а саме, працевлаштування у Німеччині. Як вбачається із договору ФОП [PERSON] («консалтинговий центр «Домінанта») діє на підставі свідоцтва № 144935 та ліцензії серії АВ № 466997 від 28.09.2014 року. Цього ж дня [PERSON], сплатив ФОП [PERSON], 305 євро за отримання дозволу на працю за кордоном та страховку і 150 доларів США за надання послуги з працевлаштування. Що вбачається із квитанції № 001303. 20 травня 2016 року [PERSON], надіслав на адресу ФОП [PERSON], вимогу про виконання умов договору № 2903/18 від 26.03.2015 року. Даний факт підтверджується фіскальним чеком «Укрпошти» № 215600426655. Відповідно до п. 32 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як посередництво у працевлаштуванні на роботу за кордоном. Як вбачається з листа Міністерства соціальної політики України № 7890/0/14-16/021 від 31 травня 2016 року, відповідно до бази даних субєктів господарювання, які проводять господарську діяльність з посередництва у працевлаштуванні за кордоном, ні ФОП [PERSON] ні консалтинговий центр «Домінанта» не мають ліцензії на провадження господарської діяльності з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 даної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, між сторонами був укладений договір відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязки посередника по працевлаштуванню позивача на роботу за кордоном. Відповідно до цивільного законодавства, яке діяло на час виникнення таких правовідносин, відповідач зобовязаний був мати ліцензію на заняття таким видом господарської діяльності. Серія та номер такої ліцензії був вказаний у договорі, але як виявилось пізніше дана ліцензія на той час була не чинна, що відповідно вказує на те, що договір був укладений з порушенням вимог законодавства. Саме тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача стосовно визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності підлягає до задоволення.

Outcome: approved