Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення авансу та відсотків за користування грошовими коштами, посилаючись на те, що між останніми 26.03.2011 року був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири. Позивач зазначає, що договір є недійсним внаслідок нікчемності останнього виходячи з наступного. Попередній договір повинен бути укладений у такій же самій формі, яка встановлена для основного договору. В свою чергу, форма договору купівлі продажу квартири є письмова, договір підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідач уклавши попередній договір, на його виконання, отримав від позивача грошові кошти, проте в подальшому основний договір укладений не був, а відповідач грошові кошти не повертають безпідставно утримуючи останні у себе, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та представник останнього позов підтримали. Відповідач та представник останнього позов не визнали, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не є попереднім договором до договору купівлі-продажу нерухомого майна, а є договором про наміри, щодо якого згідно законодавства не вимагається нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, а достатньо простої письмової форми. Крім того, умови укладеного договору відповідач виконав у повному обсязі, отже з боку відповідача не мало місце порушення умов договору, прав позивача, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Третя особа подала письмові пояснення по суті спору та просила суд розглянути справу без її участі /а.с. 31-34/. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26.03.2011 року сторони уклали договір предметом якого було передача та отримання авансу для цілей організації та підписання договору купівлі - продажу квартири відповідача, яку позивач мав намір придбати, а відповідач відчужити /а.с. 8/. Даний договір був укладений у простій письмовій формі. На виконання умов цього договору, а саме п.3., позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 24.000,00 грн. з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності відповідачу нерухомості. Відповідно до п.6. договору, строк його дії був визначений сторонами до 18.05.2011 року, тобто до цього часу сторони повинні були виконати всі взяті на себе за договором зобов'язання, визначені сторонами виключно з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності відповідачу нерухомості (квартири), однак, такий договір купівлі-продажу укладений сторонами був, через відсутність коштів у позивача. Відповідно до п. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Згідно ч. 4 ст. 635 ЦК України, договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Договір, укладений між позивачем і відповідачем, не містить жодного пункту (та/або вказівки чи посилання), у якому б зазначалось про бажання сторін надати йому сили попереднього договору. Договір про наміри лише підтверджує волю сторін до вчинення у майбутньому правочину, у зв'язку з чим сторони взяли на себе зобов'язання вчинити певні дії для можливого укладення договору в подальшому. Так, у п.1 договору визначено, що предметом даного договору є угода (сторін) про передачу та отримання авансу з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності продавцю (відповідачу) нерухомості. Пункт 3 спірного договору, власне, й визначає правову його природу та дійсне волевиявлення сторін при його укладанні, зокрема, в п.3 договору зазначено, що підтверджуючи наміри укласти договір купівлі-продажу належної на праві власності продавцю (відповідачу) нерухомості покупець передав, а продавець прийняв суму авансу, для використання продавцем виключно з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності продавцю (відповідачу) нерухомості, як обумовлено в договорі. Суд вважає неспроможними доводи позивача та представника останнього про те, що до даних правовідносин необхідно застосовувати ст.ст. 215, 216, 220 ЦК України, оскільки договір не містить дефекту форми і не потребує нотаріального посвідчення. Крім того, згідно ч.1 ст.635 і ст. 657 спірний договір не є попереднім і згідно ч.4.ст.635 ЦК України, спірний договір є договором про наміри, в якому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору. Крім того, у спірному Договорі відсутній обов'язок будь-якої із сторін укласти основний договір купівлі-продажу належної відповідачеві нерухомості (квартири) в певний строк та на певних умовах. Суд вважає, що підстави вважати спірний договір удаваним згідно ч.1.ст.235 ЦК України, тобто, таким, що вчинено для приховання іншого договору відсутні. Відповідно до Узагальнення Верховним судом України від 24.11.2008р. практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. При цьому, за удаваним правочином настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. В судовому засіданні не встановлено які саме інші правовідносини були встановлені між сторонами, ніж ті, що були передбачені оспорюваним правочином, в чому саме проявляється розбіжність між волею сторін та її зовнішнім виявом, які саме інші права та обов'язки настали для сторін, ніж були передбачені правочином, яку саме користь отримали сторони або одна з них, внаслідок оформлення правочину, який позивач вважає удаваним. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, позивачем, як суб'єктом, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, взагалі не доведено, що оспорюваний договір укладений саме з такою метою, а значить він не може вважатися удаваним. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 7 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, є необґрунтованими, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed