Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з ЛМКП «Львівводоканал» на користь [PERSON] 71671,27 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 2011 по 2013 роки. Свої вимоги мотивує тим, що працював у Львівському комунальному підприємстві «Львівводоканал» з 26.06.1979 року по 31.12.2013 р.: на посаді інженера з нагляду за будівництвом, з 01.07.2004 по 26.08.2011 року, а на посаді інженера з нагляду за будівництвом першої категорії з вказаного часу по час звільнення. За цей час йому нараховувалась заробітна плата у розмірі, відповідно до штатного розпису. Вважає, що його заробітна плата була меншою, ніж встановлено Генеральною угодою про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010 - 2012 роки, Територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012 - 2014 роки далі Територіальна угода), колективним договором підприємства від 16.06.2009 року. На його думку, положення вказаних угод є обов'язковим для всіх підприємств, що перебувають у сфері діяльності сторін, які підписали угоду, і її норми щодо оплати праці є мінімальними гарантіями в оплаті праці, нижче яких не може провадитись оплата праці. Так, територіальною угодою встановлено мінімальну тарифну ставку (оклад) за просту некваліфіковану працю в розмірі, не нижчому від визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі не менш як 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Тому, перший коефіцієнт, який мав застосовуватись до мінімальної заробітної плати є - 1,2. Крім цього, Регіональною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, а саме додатком №1 встановлено коефіцієнт 1,3 для працівників, що працюють в галузі експлуатації устаткування систем водопостачання та водовідведення. Такий самий коефіцієнт 1,3 встановлено і в додатку №1 до Територіальної угоди між Львівською обласною держаною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. Тому, наступний коефіцієнт, який мав застосовуватися до мінімальної заробітної плати є - 1,3. Регіональною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки, а саме додатком №6 встановлено коефіцієнт 1,67 (інженера без категорії). А з вересня місяця 2011 року до заробітної плати позивача, на його думку, необхідно було застосувати коефіцієнт 2, 56 співвідношення розміру посадового окладу до окладу інженера першої категорії. Отже третій коефіцієнт, який мав застосовуватися до мінімальної заробітної плати є - 2,56. Вважає, що в порушення ст. ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» відповідач в односторонньому порядку приймав рішення з питань оплати праці працівників підприємства, зокрема позивача, які погіршували умови, встановлені законодавством, генеральною, регіональною, галузевою угодами та колективним договором, що призвело до не нарахування та не виплати позивачу за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року заробітної плати у сумі 33276,04 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на його користь 71671,27 грн. не нарахованої та не виплаченої за період з 2011 року по 2013 рік заробітної плати, оскільки такий розмір встановлено висновком аудиторської фірми «Контракти-Аудит». В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Дали пояснення аналогічні вищенаведеним, просять позов задовольнити. Представник відповідача Коваль Р.П. в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у поданих до суду письмових запереченнях (т.1 а.с.94-97, 196-198, 215, 230 т.2 а.с.3). Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки у спірному періоді позивач як інженер з нагляду за будівництвом мав місячний оклад 1331грн., встановлений з 1 лютого 2010р., а з 26.08.2011р. на посаді інженера з нагляду за будівництвом першої категорії розмір окладу збільшено до 1702грн., з 1-го березня 2012р. - до 1988грн., що більше ніж будь-який з розмірів мінімальної заробітної плати що були встановлені на відповідний період (яка лише на 01.12.2013р. досягла 1218 грн.), таким чином конституційне право позивача на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом порушене не було. Уся заробітна плата за спірний період нарахована позивачу з врахуванням встановлених йому окладів та вчасно виплачена у повному обсязі. При цьому, звертає увагу, що Регіональна та Територіальна угоди (їх умови), на які посилається позивач, не є частиною законодавства про працю, що випливає зі змісту ст. 4 КЗпП та Рішення Конституційного Суду № 12-рп/98 від 09.07.98 щодо тлумачення терміну «законодавство», а є частиною системи договірного регулювання оплати праці. Вважає, що положення галузевої чи регіональної угоди є обов'язковими не для всіх суб'єктів, а обов'язкові лише для суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які її підписали. Оскільки відповідач при укладенні угоди не був представлений уповноваженим представником зі сторони власника і сторони профспілки, то умови і розміри оплати праці, встановлюються з дотриманням мінімальних гарантій, встановлених законодавством України. Водоканал є комунальним підприємством, створеним Управлінням комунального господарства Львівського міськвиконкому, яке, згідно зі статутом, є його власником. Таким чином, відповідач не перебуває у сфері управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України чи Львівської обласної державної адміністрації. Ні Водоканал, ні його власник чи уповноважені ним органи участі у веденні переговорів щодо укладення вказаних позивачем угод не брали та їх не підписували. Відтак зобов'язань щодо їх виконання Водоканал не має. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки позивач по суті оспорює право на розмір заробітної плати. А у спорах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку виплати заробітної плати за кожен відпрацьований місяць є початком перебігу відповідного процесуального строку, оскільки в даному випадку оспорюється право на її одержання. Без обмеження будь-яким строком, відповідно до вимог ч.2 ст.233 КЗпП України, працівник має право звернутися з позовом про стягнення лише належної йому нарахованої, але своєчасно не виплаченої заробітної плати. Представник третьої особи Гнатковська М.І. в судовому засіданні 12.11.2014р. проти позову заперечила з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (т.1 а.с.237-238). Вважає, що, оскільки, позивачем оспорюється право на розмір заробітної плати, то ним пропущено строк звернення до суду, який становить три місяці з моменту, коли особа дізналася про порушене право, а саме дати, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про новий розмір свого окладу. Крім цього, зазначила, що відповідач не є стороною Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням профспілкових організацій, роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України», Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки, що набула чинності 15.09.2010 року. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про оплату праці» мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці визначаються генеральною угодою. Так, Генеральною Угодою про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки (п.2.2) визначено, що конкретний розмір мінімальних ставок (окладів) заробітної плати, міжпосадові, міжрозрядні співвідношення встановлюються у галузевих угодах і колективних договорах. Зміст угод визначено статтею 8 Закону України «Про колективні договори і угоди». А саме, що угодами на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та встановленні міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. В той час, як регулювання таких норм Угодами територіального рівня Закон не передбачає. Однак, у розрахунку собі зарплати позивач застосовує мінімальні гарантії міжпосадові співвідношення наведені в Територіальній угоді, в той час як регулювання цих питань угодою цього рівня закон не передбачає. В силу цього відповідні умови Територіальної угоди фактично мають рекомендаційний характер. Крім того, протягом двох з половиною років в оскаржуваному періоді діяв Колективний договір що був укладений в той час, коли чинною була Регіональна угода між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2008-2009 роки. Ця Регіональна угода містила як умови, які мають імперативний характер (це п.п.2, 3, 7 Тарифної частини), а також такі, що мали рекомендаційний характер (це п.п.5, 6 Тарифної частини). Враховуючи рекомендації Регіональної Угоди сторони Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом на 2009р. (діяв до 10.06.2013р.) добровільно дійшли до згоди записати у пункті 6 розділу «Оплата праці» зобов'язання адміністрації: «Впроваджувати рекомендовані Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень розмірів тарифної ставки робітників першого розряду (місячної тарифної ставки), посадових окладів працівників до встановленої договором мінімальної тарифної ставки робітників першого розряду з врахуванням фінансових можливостей підприємства і при умові недопущення випадків заборгованості з виплати заробітної плати». Однак, виконувати рекомендовані коефіцієнти співвідношень протягом спірного періоду Водоканал не мав фінансової можливості. З урахуванням вищенаведеного в задоволенні позову просить відмовити. В останнє судове засідання представник третьої особи не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача та третьої особи, покази свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Львівському комунальному підприємстві «Львівводоканал» на посаді інженера з нагляду за будівництвом виробничого відділу з 01.07.2004 по 26.08.2011 року, з 26.06.1979 року по 31.12.2013 р. - на посаді інженера з нагляду за будівництвом першої категорії виробничого відділу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6-8). Як вбачається з копій довідок про доходи позивача (а.с.9, 10, 11), останній у спірному періоді отримував заробітну плату у середньому розмірі 1467,89 грн. (2011 рік), 1969,51 грн. (2012 рік), 2735,49 грн. (2013 рік). В той же час, встановлена законодавством мінімальна заробітна плата складала у 2011 році: з 1 січня - 941 гривня, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні; у 2012 році: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні; у 2013 році: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень. Таким чином, судом встановлено, що заробітна плата, яку отримував позивач у спірному періоді була вищою, ніж встановлена законодавством мінімальна заробітна плата. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено, що 16.06.2009р. було підписано колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП «Львівводоканал» на 2009 рік (т.1 а.с.65-90), який діяв до набрання чинності з 01.06.2013р. колективним договором між адміністрацією та профспілковим комітетом ЛМКП «Львівводоканал» на 2013-2014 роки (т.1 а.с.55-64). Як вбачається з п.3 Розділу 3 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП «Львівводоканал» на 2009 рік мінімальна тарифна ставка робітника першого розряду встановлено у розмірі не менше 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати. Як вбачається з штатного розкладу працівників ЛМК «Львівводоканал» у спірному періоді (т.1 а.с.100-102, 103-104, 105-107, 108-109, 110-111) оклад посад, які займав позивач був вищим, ніж 120 відсотків від визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати, що відповідає умовам колективного договору. Дана обставина підтверджується також поданим позивачем розрахунком первісних позовних вимог (а.с.16). Посилання позивача про необхідність при визначенні розміру належної йому заробітної плати застосування до мінімальної заробітної плати ще й коефіцієнтів 1,3 та 2,56 (які встановлені додатками №1 та №6 Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки) суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до п.6 Розділу 3 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ЛМКП «Львівводоканал» на 2009 рік адміністрація зобов'язалася впроваджувати рекомендовані Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень розмірів тарифної ставки робітника першого розряду, посадових окладів працівників до встановленої договором мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду з врахуванням фінансових можливостей підприємства і при умові недопущення випадків заборгованості з виплати заробітної плати, а як вбачається з аналізу основних фінансових показників по ЛМК «Львівводоканал» за період з І кв. 2010р. по І кв. 2013р. (т.1 а.с.137) підприємство є збитковим, тому впроваджувати рекомендовані Регіональною угодою коефіцієнти співвідношень розмірів тарифної ставки робітника першого розряду, посадових окладів працівників до встановленої договором мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду фінансової можливості не мало. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що працює бухгалтером ЛМКП «Львівводоканал» та останнє у спірному періоді прибутку не отримувало, а тому збільшувати мінімальні тарифні ставки та оклади працівникам фінансових можливостей не мало. Крім цього, фінансовою інспекцією проводилась перевірка, якою порушень трудового законодавства не виявлено. Що стосується частини спірного періоду з 01.06.2013р. по 31.12.2013р., коли діяв колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом ЛМКП «Львівводоканал» на 2013-2014 роки, то відповідно до п.3 Розділу 3 Договору виконання п.2 Розділу 3, яким визначені тарифні ставки та посадові оклади працівників з урахуванням умов, передбачених Територіальною угодою 2012-2014 р.р., здійснюється поетапно, до кінця вересня 2014р., при умові щоквартального підвищення рівня заробітної плати працівників. На виконання вищевказаних умов колективного договору відповідачем 09.09.2013 р. видано наказ №374 о/д «Про підняття заробітної плати» (т.1 а.с.124), яким збільшено місячний оклад позивача з 2286 грн. до 2355 грн. Судом не беруться до уваги посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», так як відповідач в односторонньому порядку приймав рішення з питань оплати праці працівників підприємства, оскільки як вбачається з наказів відповідача (т.1 а.с. 34, 35-40, 124-125, 126-128), такими збільшувався посадовий оклад позивача, чим покращувались, а не погіршувались умови праці останнього. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оплата праці [PERSON] здійснювалась у відповідності до умов колективного договору та вимог Закону України «Про оплату праці», а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Разом з тим, не зважаючи на заяву представників відповідача та третьої особи про застосування позовної давності, судом з'ясовувались всі обставини справи, права і обов'язки сторін, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.4 Постанови від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed