Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання укладені між ним та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Хрещатик» (далі ПАТ КБ «Хрещатик») трудові угоди від 18.08.2012 р., від 01.02.2013 р. №12-60/240, від 04.04.2013 р. №12-60/402, від 01.07.2013 р. №12-60/747, від 01.10.2013 р. №12-60/1011, від 30.12.2013 р. №12-60/1283 трудовими договорами; зобов'язати ПАТ КБ «Хрещатик» внести записи в його трудову книжку про роботу на посаді охоронника Яремчанського відділення ПАТ КБ «Хрещатик» з 18.08.2012 р. до 27.04.2014 р. за строковими трудовими договорами від 18.08.2012 р., від 01.02.2013 р. №12-60/240, від 04.04.2013 р. №12-60/402, від 01.07.2013 р. №12-60/747, від 01.10.2013 р. №12-60/1011, від 30.12.2013 р. №12-60/1283 та нарахувати і виплатити підвищення до заробітної плати за роботу в гірському населеному пункті за період роботи з 01.09.2009 р. до 27.04.2014 р. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу №35-к від 01.09.2009 р. з 1 вересня 2009 р. він був прийнятий на роботу на посаду охоронника Яремчанського відділення ВАТ КБ «Хрещатик». 17.08.2012 р. згідно наказу №1082-к від 15.08.2012 р. його було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпІІ України. З 18.08.2012 р. по 27.04.2014 р. позивач працював у ПАТ КБ «Хрещатик» згідно трудових угод та актів приймання-передачі виконаних робіт за цими угодами. 18.08.2012 р. між позивачем та відповідачем була укладена трудова угода. Відповідно до зазначеної трудової угоди, між позивачем та відповідачем кожного місяця укладалися акти приймання-передачі робіт. За період роботи з 18.08.2012 р. до 31.12.2012 р. на підставі вказаної трудової угоди між позивачем та відповідачем було укладено 5 актів приймання-передачі робіт: від 31.08.2012 р., від 28.09.2012 р., від 31.10.2012 р., від 30.11.2012 р. та від 27.12.2012 р. Вказані акти стверджували той факт, що роботи у відповідному місяці по охороні приміщень позивачем виконані, що є підставою для проведення розрахунків за трудовою угодою. Пунктами 1.1., 1.2. трудової угоди від 18.08.2012 р. встановлено, що замовник (відповідач) доручає, а виконавець (позивач) зобов'язується особисто виконувати роботи по охороні приміщень Яремчанського відділення ПАТ КБ «Хрещатик», розташованих в м.Яремче, вул.Свободи, 264, Івано-Франківської області. Роботи виконуються за наступним графіком: понедідок, вівторок, середа, четвер, п'ятниця - з 12.00 до 19.00 год., субота - з 13.00 до 18.00 год. Пунктом 2.1 вказаної трудової угоди встановлено, що вартість робіт, що є предметом договору, складає 1440 грн. щомісячно. Відповідно до положень п.3.1. вказаної трудової угоди роботи, зазначені в п.1.1. договору повинні виконуватися виконавцем з 18.08.2012 р. до 31.12.2012 р. Фактично з цієї угоди випливає, що позивач зобов'язувався виконувати конкретну індивідуально-визначену роботу певної професії, виконувати роботу особисто і у визначений час згідно графіка, а відповідач зобов'язався прийняти і оплатити саме роботи, а не їх результат. Умовами укладеної трудової угоди визначена дата початку та дата закінчення виконання робіт (п.3.1. вказаної трудової угоди), за невиконання чи неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з вимогами чинного законодавства України (п.5.1. трудової угоди від 18.08.2012 р.), тобто, включаючи дисциплінарну та матеріальну відповідальність. Тому позивач вважає, що трудова угода від 18.08.2012 р. між ним та відповідачем фактично є трудовим договором. 01.02.2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено трудову угоду №12-60/240; 04.04.2013 р. - №12-60/402; 01.07.2013 р. - №12-60/747; 01.10.2013 р. - №12-60/1011; 30.12.2013 р. - №12-60/1283. Пунктом 1.1. цих трудових угод встановлено, що замовник доручає, а підрядник зобов'язується виконувати роботи по охороні приміщень Яремчанського відділення ПАТ КБ «Хрещатик», розташованих в м.Яремче, вул.Свободи, 264, Івано-Франківської області в період з 01.02.2013 р. до 31.05.2014 р. включно. Відповідно до п.1.2. угод, підрядник самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. Відповідно до положення п.2.1. трудових угод за виконану роботу замовник сплачує підряднику винагороду у розмірі 1070 грн. щомісячно. На підставі вказаних трудових угод між позивачем та відповідачем 28.02.2013 р., 31.03.2013 р., 30.04.2013 р., 31.05.2013 р., 30.06.2013 р., 31.07.2013 р., 31.08.2013 р., 30.09.2013 р., 31.10.2013 р., 30.11.2013 р., 31.12.2013 р., 31.01.2014 р., 28.02.2014 р., 31.03.2014 р., 30.04.2014 р. було укладено акти приймання-передачі робіт. 18.04.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1260/405 до трудової угоди №12-60/1283 від 30.12.2013 р., відповідно до якої за домовленістю сторін дія трудового договору №12-60/1283 від 30.12.2013 р. припиняється з 28.04.2014 р. Позивач зазначає, що фактично з цих трудових угод випливає, що він зобов'язувався виконати конкретну індивідуально-визначену роботу певної професії - роботу по охороні приміщення, а відповідач зобов'язався прийняти і оплатити саме роботи, а не їх результат. Умовами укладених трудових угод визначені дати початку та дати закінчення робіт, сторони несуть матеріальну відповідальність згідно з вимогами чинного законодавства ( п.3.1. вказаних вище трудових угод). Позивач вказує, що фактично трудові угоди, укладені між ним та відповідачем є трудовими договорами. Він вважає, що його відносини з відповідачем в зв'язку з неодноразовим переукладенням трудових угод набули характеру трудових відносин ще й тому, що відповідач за час виконуваної ним роботи в період з 18.08.2012 р. до 27.04.2014 р. сплачував за нього єдиний соціальний внесок та податок з доходів фізичних осіб. Позивач також зазначає, що в січні 2013 р. між ним та відповідачем не було укладено письмого трудового договору (чи угоди) та не було підписано акт приймання-передачі виконаних робіт. Проте в січні 2013 р. він виконував роботу по охороні приміщень Яремчанського відділення ПАТ КБ «Хрещатик», таку роботу він виконував з відома відповідача і отримав за це винагороду в розмірі 1440 грн. Також за січень 2013 року відповідач сплатив за нього єдиний соціальний внесок та податок з доходів фізичних осіб. Тобто виходячи із вимог ч.4 ст.24 та ст.39-1 КЗпП України, роз'яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. №9 , відповідач фактично допустив позивача до виконання роботи, таким чином засвідчивши факт укладення між позивачем та відповідачем безстрокового трудового договору. Фактично позивач працював охороником Яремчанського відділення ПАТ КБ «Хрещактик» з 01.09.2009 р. до 27.04.2014 р. Але відповідач з метою ухилення від сплати всіх необхідних платежів та податків з 18.08.2012 р. оформляв їх відносини як цивільно-правові, які по своїй суті відповідають трудовому договору, а не цивільно-правовим відносинам. Також за вказаний період відповідач не виплачував позивачу до заробітної плати надбавку за роботу в гірському населеному пункті. 14.07.2003 р. позивач набув статусу особи, яка проживає і працює на території гірського населеного пункту. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №647 від 11.08.1995 р. «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських», місту Яремче Івано-Франківської області надано статус гірського населеного пункту. Відповідно до положень ч.1 ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Положенням п.1 постанови Кабінету Міністрів України № 648 від 11.08.1995 р. «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах», встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях та військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації та Державної кримінально-виконавчої служби, визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків. У разі коли підприємство, установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки та посадові оклади працівників, які постійно в них працюють, також підлягають підвищенню у розмірі, передбаченому абзацом першим цього пункту. Позивач надав відповідачу посвідчення громадянина, який проживає, працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського. Проте відповідач з невідомих причин не виплачував підвищення до заробітної плати за роботу в гірському населеному пункті. Позивач просить задоволити позов. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Позивач просить задоволити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. В поданих письмових запереченнях проти позову відповідач вказав, що між позивачем та відповідачем укладались договори, які за своєю правовою природою є договорами цивільно-правового характеру. Дані договори передбачали надання позивачем послуг з охорони для потреб відповідача. Тобто позивач зобов'язувався особисто здійснювати охорону Яремчанського відділення відповідача, а відповідач зобов'язувався сплачувати певну винагороду у визначені договорами строки. Договорами не передбачено, що ці відносини регулюються нормами трудового права, не передбачено, що виконавець має дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку, а замовник виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 6.3 договору від 18.08.2012 р. передбачено, що вони є договорами цивільно-правового характеру. Пунктом 1.2. договорів від 08.01.2013 р., від 01.02.2013 р., від 04.04.2013 р., від 01.07.2013 р., від 01.10.2013 р., від 30.12.2013 р. встановлено, що виконавець не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку та самостійно організовує виконання замовленої роботи. Позивач виконував роботу не як працівник певної професії за трудовим договором на посаді в межах штатного розпису, а як фізична особа за договором цивільно-правового характеру. Відповідач оплачував роботи (послуги), а не їх результат, оскільки ці роботи (послуги) споживались в процесі діяльності з охорони приміщення замовника. Обов'язок відповідача сплачувати єдиний внесок та прибутковий податок із винагороди позивача за цивільно-правовом договором прямо передбачений законом. Виконання відповідачем цього обов'язку підтверджує лише його сумлінність як платника податків, але жодним чином не може слугувати доказом наявності між сторонами трудових відносин. В період з 01.09.2009 р. до 17.08.2012 р. позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах. Наказом №119/8 від 31.08.2009 р. «Про посадовий оклад охоронника Яремчанського відділення ВАТ КБ «Хрещатик» в штатному розписі філії визначено розмір посадового окладу охоронника в сумі 1400 грн. з врахуванням 25% підвищення до окладу за роботу у гірських районах. За той період позивачу виплачувалася надбавка до окладу за роботу в гірському населеному пункті. В період з 18.08.2012 р. до 27.04.2014 р. між позивачем та відповідачем були відсутні трудові відносини, позивач надавав відповідачу послуги за договорами цивільно-правового характеру. В січні 2013 р. між сторонами було укладено договір №12-60/113 від 08.01.2013 р., а також підписано акт приймання-передачі робіт від 31.01.2013 р. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Поясненнями осіб, які беруть участь у справі і стверджуються записами в трудовій книжці (а.с.10), довідці про нараховану заробітну плату (а.с.13), наказі про введення в штатному розписі посади (а.с.68), встановлено, що позивач працював у відповідача на посаді охоронника Яремчанського відділення з 01.09.2009 р. до 17.08.2012 р. Поясненнями представника відповідача, які стверджуються записами в наказі (а.с.54) і штатних розписах (а.с.55, 56, 57), встановлено, що з 20.08.2012 р. відповідач ліквідував посаду охоронника в Яремчанському відділенні. Поясненнями осіб, які беруть участь у справі і стверджуються записами в трудових угодах (а.с.16, 22, 25, 29, 33, 37, 41, 51), довідці про нараховану винагороду (а.с.13), встановлено, що позивач виконував роботи по охороні приміщень відповідача з 18.08.2012 р. до 28.04.2014 р. згідно трудових угод. В трудових угодах було визначено строки виконання робіт, в тому числі їх початок і закінчення, вартість робіт, зазначено, що позивач не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленим народженням та похованням. Поясненнями позивача і представника відповідача, які стверджуються записами в актах виконаних робіт (а.с.17, 18, 19, 20, 21, 23, 24, 26, 27, 28, 30, 31, 32, 34, 35, 36, 38, 39, 40, 52), встановлено, що результати роботи позивача оформлялися актами, в яких відзначалися і розміри винагороди. Поясненнями представника відповідача, які стверджуються записами в наказах (а.с.53, 69), відомостях (а.с.70-80), встановлено, що за час перебування позивача в трудових відносинах з 01.09.2009 р. до 17.08.2012 р. йому виплачувалася доплата до посадового окладу за роботу в населеному пункті, якому надано статус гірського. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Стаття 24 КЗпП України передбачає, що укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Правила ст.74 КЗпП України визначають, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах, надаються щорічні відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Глава Х Кодексу законів про працю України передбачає обов'язки працівника та власника або уповноваженого ним органу щодо дотримання та забезпечення трудової дисципліни, заохочення за успіхи в роботі і стягнення за порушення трудової дисципліни. Досліджені судом докази дають підстави зробити висновок, що відносини, які склалися між сторонами в період з 18.08.2012 р. до 27.04.2014 р. не мають ознак, притаманних трудовим відносинам. В той час у відповідача не було і посади охоронника Яремчанського відділення, позивач не підлягав внутрішньому трудовому розпорядку, початок і закінчення роботи не оформлялось наказами. Правила ст.627 ЦК України передбачають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правила ст.60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивач не довів суду, що його права, які визначені в укладених трудових угодах, порушені відповідачем. Припущення позивача про те, що такі угоди слід визнати трудовими договорами, є нічим не обґрунтованими. Позивач добровільно уклав трудові угоди, при їх виконанні мав певні переваги перед працівниками, за виконану роботу отримав визначену оплату. Визнання таких угод трудовими договорами після закінчення строку їх дії буде незаконним і не справедливим. Не підлягає задоволенню і похідні вимоги про підвищення заробітної плати за роботу в населеному пункті, якому надано статус гірського та про зобов'язання внести записи в трудову книжку позивача в період роботи з 18.08.2012 р. до 27.04.2014 р. Судом встановлено, що за час перебування у трудових відносинах відповідач виплачував позивачу таке підвищення. За час виконання роботи за трудовими угодами такі виплати не передбачені постановою КМ України №648 від 11.08.1995 р. «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах». Тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.626, 627, 901, 902 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України №648 від 11.08.1995 р. «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» та

Outcome: dismissed