Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

позивач звернувся в Голосіївський районний суд м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості і судових витрат у справі. Свої вимоги обґрунтував тим, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, в тому числі і за укладеним 01 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачем [PERSON] договором про надання споживчого кредиту № 11191312000. Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит в сумі 19 990,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 100 949,50 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а останній зобов'язався повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 01 серпня 2014 року згідно графіку погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 13,00 % річних. При цьому відповідач зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 365,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Днем сплати ануїтетного платежу вважається 01 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого відповідач зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки від 01 серпня 2007 року № 130941 та 130942 відповідно, відповідно до яких останні зобов'язались відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Оскільки відповідачі не виконують взяті на себе зобов'язання, просив стягнути з них суму боргу за договором про надання споживчого кредиту № 11191312000 від 01 серпня 2007 року у розмірі 230 130,70 грн., та судовий збір у розмірі 2 301,31 грн. В ході розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити з обставин, викладених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечили проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Подали зустрічний позов про припинення договорів поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України та визнання правочинів - договору про надання споживчого кредиту № 11191312000 від 01 серпня 2007 року та договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року - недійсними на підставі ст. ст. 203, 215, 227, 230, 524, 533, 548 ЦК України, оскільки останні суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст. 2, 35 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також в порушення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банк не мав індивідуальної ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти на території України, до того ж не дотримався вимог законодавства щодо здійснення контролю за цільовим використаннями позичальником кредитних коштів (а.с. 60-67). Представник позивача за первісним позовом заперечував проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що останній є недоведеним в установленому законом порядку. До того ж, посилався на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 травня 2013 року, яким відмовлено [PERSON] в задоволенні його вимог про визнання договору від 01 серпня 2007 року № 11191312000 недійсним (а.с. 98-108). Відповідач по первісному позову - третя особа по зустрічному - [PERSON], яка в установленому законом порядку повідомлялась про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши сторін, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що згідно умов договору про надання споживчого кредиту № 11191312000 від 01 серпня 2007 року банк надав відповідачу кредит в сумі 19 990,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 100 949,50 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а останній зобов'язався повернути наданий кредит в повному обсязі не пізніше 01 серпня 2014 року згідно графіку погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 13,00 % річних. При цьому відповідач зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 365,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Днем сплати ануїтетного платежу вважається 01 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого відповідач зобов'язаний сплатити ануїтетний платіж (а.с. 8-18). В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання та надав кредит [PERSON], що останнім не заперечувалось, у розмірі, встановленому договором про надання споживчого кредиту № 11374923000 від 23 липня 2008 року. В той же час, в ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань, кошти на погашення кредиту та процентів за користування кредитом вносив не регулярно та не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 21 січня 2013 року в останнього виникла заборгованість в розмірі 230 130,70 грн. (а.с. 6). Крім того, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки від 01 серпня 2007 року № 130941 та 130942 відповідно, відповідно до яких останні зобов'язались відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною (а.с. 19-22). Відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, в тому числі і за укладеним 01 серпня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачем [PERSON] договором про надання споживчого кредиту № 11191312000 (а.с. 23-24). Враховуючи викладене, беручи до уваги всі надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» є обґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, вимоги позивача доведені належними доказами, а тому підлягають задоволенню, оскільки на день розгляду справи суду не надано доказів з боку відповідачів, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, про погашення заборгованості за договором кредиту. Розглядаючи вимоги за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] про припинення договорів поруки та визнання правочинів недійсними, суд приходить до висновку про те, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено в ході розгляду справи, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни назви ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки від 01 серпня 2007 року № 130941 та 130942 відповідно, відповідно до яких останні зобов'язались відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною (а.с. 19-22). Так, висловлюючи твердження про припинення договорів поруки, [PERSON] та [PERSON] посилаються на те, що останній раз позичальник [PERSON] зобов'язання у листопаді 2008 року, тому в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України договори поруки припинились. Проте, вказане твердження судом не приймається до уваги, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено і проти цього не було заперечено стороною відповідачів, що договір поруки були укладені та підписані добровільно на умовах, викладених в них, без застережень. Всі умови договорів поруки сторонами були узгоджені та підписані. Умовами укладеним між сторонами договорами поруки передбачений обов'язок [PERSON] та [PERSON] в разі невиконання [PERSON] умов кредитного договору № 11191312000 від 01 серпня 2007 року сплатити суму заборгованості, в тому числі основну суму кредиту, проценти, комісію, неустойку, витрати кредитора тощо. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стороною відповідачів по первісному позову не заперечувалась добровільність укладення ними договорів, в тому числі й договорів поруки. Крім того, ст. 553 ЦК України визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до положень ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином, згідно з приписами цивільного законодавства, кредитний договір та договір поруки мають бути укладені на певний строк (укладення договору на термін законодавством не передбачено). Окрім того, в кожному з цих договорів повинні знайти відображення зміст зобов'язань за договором, та строк (термін) зобов'язань. Судом встановлено, що дійсно згідно п. 3.1. договорів поруки № 130941 та № 130942 від 01 серпня 2007 року, останні діють до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором (а.с. 19, 21). Згідно п. 1.2.2. кредитного договору № 11191312000 від 01 серпня 2007 року датою остаточного повернення кредиту є 01 серпня 2014 року (а.с. 8). До того ж, судом встановлено, що дійсно п. 5.3. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів (а.с. 12). Згідно абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Як зазначено у ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Враховуючи викладене та те, що з боку позивача не надано, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що відповідач протягом встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України строків не скористався наданим йому кредитними договорами правом вимагати дострокового погашення заборгованості, пред'явивши відповідну вимогу, суд приходить до висновку про те, що з боку останнього відсутні порушення вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України. Не заслуговує, на думку суду, також посилання позивача на недійсність кредитного договору № 11191312000 від 01 серпня 2007 року та договору купівлі-продажу права вимоги від 08 грудня 2011 року через відсутність у сторін спірних договорів індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій та невиконанні з боку банків вимог законодавства щодо перевірки цільового використання коштів позичальником. До помилковості вказаного твердження позивача суд приходить з огляду на наступне. По-перше, відповідно до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розд. II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підп. «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень ст. 11 цього Декрету, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розд. II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. По-друге, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 травня 2013 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «УКрСиббанк», треті особи: Національний банк України, ПАТ «Дельта Банк», [PERSON], [PERSON] про захист прав споживачів та визнання правочину недійсним, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2013 року, обґрунтованого порушенням з боку банку положень статей ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 внаслідок відсутності індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій у сторін кредитного договору, використання іноземної валюти - доларів США для визначення валюти кредиту та при виконанні умов кредитного договору та невиконанням з боку банку вимог законодавства щодо перевірки цільового використання коштів позичальником, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 130-138). До того ж, слід зазначити про те, що згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного 08 грудня 2011 року правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами, укладений 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», необґрунтованими, недоведеними, а тому вони не підлягають задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 6, 192, 203, 509, 526, 627, 1049, 1054, 1055, 1056, 1056-1 ЦК України, п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: approved