Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошиної Ж.Д. про скасування державної реєстрації. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради вибула з її володіння без волі власника. Квартира [ADDRESS] є поточного звільнення у зв`язку із смертю осіб, що проживали в даній квартирі на підставі ордеру № 6255 від 15.08.1984 року. Вказана квартира не приватизована та належить комунальній власності територіальної громади м. Києві. [PERSON] набув право власності на квартиру на підставі рішення державного реєстратора від 04.10.2019 року, надавши договір купівлі-продажу від 13.01.2012 року, нібито посвідченого державним нотаріусом другої Київської нотаріальної контори Литвиненко Л.В. В договорі від 13.01.2012 року зазначено, що продавець [PERSON] володіє квартирою на підставі договору дарування посвідченого другою Київською державною нотаріальною конторою 17.06.2010 року за № 2-875, зареєстрованого нібито в БТІ за № с-8957 від 20.07.2010 року. Проте, вказані договори не проходили державну реєстрацію у БТІ, таким чином вказані договори є нікчемними. На підставі викладеного, позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформленого записом, вчиненим 03.10.2019 року державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Волошиною Ж.Д. № 33533857 на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,6 кв.м., житловою площею 43,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1929962680000. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу в підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.01.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Представник Деснянської окружної прокуратури м. Києва - Намлієва І.В. подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засіданні не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про розгляд справи повідомлялися належним чином та шляхом розміщення виклику на офіційному веб-сайті Судової влади України, відзив на позовну заяву не подавали. Відповідач Державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Волошина Ж.Д. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву. Відповідно до якого - просить врахувати позицію Департаменту та державного реєстратора, ухваливши рішення відповідно до чинного законодавства, а також відмовити в позові в частині покладення судових витрат на державного реєстратора. У відзиві вказано, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється шляхом прийняття відповідного рішення державним реєстратором, на підставі заяви власника та поданих документів. Разом з тим, перевірка дійсності правоустановлюючих документів на майно попередніх власників державним реєстратором законом не передбачена. Державним реєстратором перевірялися бланк договору купівлі-продажу від 13.01.2012 року зареєстрованого в реєстрі за № 7-47, бланк довіреності, що видана на ім`я [PERSON] , перевірялася інформація на сайті БТІ щодо дійсності довідки від 18.09.2019 року, вказана довідка була перевірена в частині сервісу перевірки документів, а також перевірялася інформація у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої квартира [ADDRESS] не була зареєстрована. Суд, вислухавши вступне слово сторони позивача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно положення ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою №3 (Деснянська окружна прокуратура м. Києва) під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019100030007706 від 24.10.2019 встановлено порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника квартири [ADDRESS] . Житловий будинок [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва». Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради № 1112 від 10.12.2010 року вказаний будинок віднесено до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Квартиру [ADDRESS] займали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі ордеру № 6255 від 15.08.1984 року. Відповідно до письмових матеріалів справи у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З письмових матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] приватизацію не проходила, станом на 05.09.2019 року є поточного звільнення. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2012 року, реєстровий № 7-47, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належить продавцю на підставі договору дарування, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 17.06.2010 року № 2-875. Право власності на зазначену квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та права власності на об`єкти нерухомого майна за № с-8957, 20.07.2010 року. З відповіді Другої київської державної нотаріальної контори від 29.11.2019 року вбачається, що 13.01.2012 року нотаріусами Другої київської державної нотаріальної контори не було посвідчено жодного договору відчуження нерухомого майна, а за реєстровим № 7-47 державним нотаріусом Литвиненко Л.В. було вчинено іншу нотаріальну дію, яка не пов`язана із укладенням договору відчуження нерухомого майна. Як вбачається з відповіді Другої київської державної нотаріальної контори від 19.12.2019 року, 17.06.2010 року за реєстровим № 2-875 нотаріусами Другої київської державної нотаріальної контори не було посвідчено жодного договору відчуження нерухомого майна. З наявних у справі відомостей вбачається, що квартира [ADDRESS] з комунальної власності у встановленому порядку не вибувала. Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Згідно з ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Разом з тим, ст. ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачають, що приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, на користь фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. Таким чином, відчуження комунального майна повинно відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації, а волевиявлення дійсного власника майна, а саме територіальної громади, на його відчуження відсутнє. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Судом встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер № 33533857 від 03.10.2019 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (загальною площею 67,6 кв.м., житловою площею 43,3 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1929962680000. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно зі ст.ст. 142 - 144 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить рухоме і нерухоме майно, управління яким здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. За приписами ст.ст. 172, 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження (приватизацію) спірного майна не приймалося, та не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, право позивача є порушеним. Підстави для проведення реєстрації права власності за вказаною особою на спірну квартиру були відсутні, реєстрація права власності на підставі неіснуючого правоустановлюючого документу порушує право дійсного власника, а тому позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер № 33533857 від 03.10.2019 підлягає задоволенню. Судом першої інстанції враховано позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) зазначила, що «Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності». Суд звертає увагу на ту обставину, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно здійснюється шляхом прийняття відповідного рішення державним реєстратором, на підставі заяви власника та поданих документів. Разом з тим, перевірка дійсності правоустановлюючих документів на майно попередніх власників державним реєстратором законом не передбачена. Таким чином, суд приходить до висновку, що державним реєстратором виконано свої обов`язки щодо перевірки документів, а відповідальність покладена на заявника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] по 700,67 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial