Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач зазначив, що 23.07.2011р. між сторонами укладено договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач заборгованість за кредитним договором не погашає, у звязку з чим станом на 31.10.2016р. має заборгованість в сумі 84\~217грн 46коп, яка складається з наступного: - 12\~925грн 72коп. заборгованість за кредитом; - 63 855грн 19коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2\~950грн заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500грн штраф (фіксована частина) - 3986грн 55коп штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача разом з понесеними судовими витратами. У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутність, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просить застосувати строк позовної давності, позов не визнає в повному обсязі, надав письмові заперечення (а.с.50-53). Додатково суду пояснив, що в березні 2008р. оформив у ПриватБанку споживчий кредит, який погасив готівкою. Додатково при оформленні кредиту йому вручили кредитну картку. На його пропозицію надати по цій картці кредитний ліміт в сумі 1000грн банк відмовив, але працівники відділення пояснили, що відповідач може використовувати цю картку як дебетну, тобто вносити на рахунок власні кошти та, за потреби, розраховуватися в межах внесеної суми коштів безготівково. Відповідач на той час потребував такої послуги, тому нею скористався. Кредитних коштів на картці при розрахунках та при поповненні рахунку не було, бо він не міг розрахуватися на суму більшу, ніж вніс попередньо. Також він користувався карткою в поїздках, щоб не везти готівку, і знімав внесену суму по приїзду. В 2011р., при черговому переоформленні картки на карту «Голд»-рівня він підписав у відділенні банку потрібні папери, але знов таки ніякого кредитного ліміту, в тому числі підвищеного до 20\~000грн, на картці не було, вона була «пуста». Пізніше з ПриватБанку почали телефонувати, пояснюючи, що в нього заборгованість за кредитом. На його заперечення про те, що він не оформлював кредит, почув погрози. Звернення до відділення банку, як письмові, так і усні, нічого не прояснили. Тому в 2014р. він написав чергового листа з розясненням, що кредиту не брав, і, відповідно, гроші сплачувати не повинен, поклав у конверт картку, назвавши її «подарунком» і відправив його позивачу. Вважає, що додані до матеріалів виписки по його рахунку виконані невірно і взагалі не є документом, а сам розрахунок заборгованості вочевидь не відповідає дійсності. Суд, вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути заборгованість за кредитним договором, укладеним 23.07.2011р. Як пояснив відповідач, первинно картка банку була йому видана 28.03.2008р., але кредитний договір між сторонами не укладався. Зазначена картка використовувалася ним як дебетна. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову(стаття 214 ЦПК України). Як випливає з наданих відповідачем письмових доказів (а.с.124-126), між ним та позивачем 28.03.2008р. був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з базовою відсотковою ставкою 1,9% на місяць на залишок заборгованості, в гривнях, з щомісячною комісією 1%, розмір щомісячних платежів - 7% заборгованості, але не менш 50грн і не більше залишку заборгованості, за строком внесення платежів до 25 числа кожного місяця, з комісією за зняття готівки 3% (в банкоматі ПриватБанку), або 3% + 5грн (в банкоматах інших банків України), 3%+15грн (у закордонних банкоматах), пенею, штрафами комісією за моніторинг неактивної карти та безготівковий платіж. Отримання картки відповідач в судовому засіданні не спростовував, разом з цим зазначаючи, що вона не мала встановленого кредитного ліміту, і використовувалася як дебетова. Відповідно, попередньо ним вносилися грошові кошти на рахунок, щоб в подальшому розраховуватися карткою в межах внесеної суми, або він переводив їх у готівку по прибуттю на місце розрахунків. Кредитним лімітом на картці він не користувався і не міг користуватися. Позивачем надана виписка по рахунку відповідача (а.с.93-104). Згідно цієї виписки (картка № 5457082982183464, первинно видана 28.03.2008р., а.с.98), держателем картки 30.03.2008р. виконана перша за хронологією операція - видача готівки в сумі 515грн, у Чернігівському відділенні банку. Наступна операція 11.04.2008р. надходження готівки 100грн, а 30.04.2008р. держатель карти знов зняв готівку в сумі 515грн. Таким чином, суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що по картці кредитний ліміт не встановлювався і не використувався, адже з виписки вбачається, що протягом березня-квітня 2008р. держателем карти переведено в готівку 1030грн, а внесено - 100грн. Відповідно, ця карта є не дебетовою, а кредитною, що підтверджується як копією заяви відповідача, так і випискою. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 1054 ЦК України обов'язком позичальника за кредитним договором є, зокрема, повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Відповідно до ст. ст. 629, 638 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В силу ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. За ч.3 цієї норми після переривання перебіг позовної давності починається заново. В силу ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем не навів суду контррозрахунок до наданого позивачем розрахунку заборгованості. Навпаки, він клопотав про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що допустимо при обґрунтованості позовних вимог. Враховуючи викладене та диспозитивність цивільного процесу, суд виходить із доведеності цих обставин та вірності розміру заборгованості станом на 31.10.2016р. (а.с.4-5). Відповідно до витягу з програмного забезпечення ПАТ КБ«ПриватБанк» платіжна картка 5457082982183464 була випущена з терміном дії 03/12, тобто до березня 2012 року включно (а.с.111). В подальшому, за зверненням відповідача, неодноразово банк здійснює перевипуск картки і відповідач отримує нову 5577213000195975 зі строком дії до грудня 2012р.; 4149625307066629 зі строком дії до липня 2014р.; 5457082900695573 зі строком дії до травня 2015р. та 5211537303385947 зі строком дії до листопада 2015р., що підтверджується інформацією із системи банку з фотографією (а.с.118). Таким чином, письмові докази вказують на пролонгацію Договору шляхом перевипуску картки, зі зміною кредитного ліміту (а.с.92), зі строком дії користування лімітом до листопада 2015 року, отже саме з цього часу в банку виникло право вимоги на стягнення наявної заборгованості та на час звернення в листопаді 2016р. із позовом до суду строк позовної давності не сплинув. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України\~\~зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язався вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правого зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись\~\~від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання ( ст.510 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач заборгованість за кредитним договором не погашає, у звязку з чим станом на 31.10.2016р. має 12\~925грн 72коп заборгованості за кредитом; 63 855грн 19коп заборгованості по процентам за користування кредитом (а.с.4-5). Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким виконанням щодо кредитних правовідносин є повернення кредитних ресурсів та сплата відсотків за їх використання з дотриманням визначених законодавством або договором умов, якими по відношенню до кредитних договорів є повернення, строковість, платність. У відповідності до ст. 525 цього ж Кодексу одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Тому позов в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення 2\~950грн заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500грн штраф (фіксована частина), 3986грн 55коп штраф (процентна складова), суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 2 ст.549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно частиною 3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами Договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності та передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань. Проте штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно виписки по рахунку відповідача, позивачем нараховувалася пеня з 30.04.2016р. по 30.11.2016р., у межах позовної давності 1 рік, в сумі 800грн. У даному випадку саме пеня, як різновид неустойки, є спеціальним видом забезпечення виконання грошового зобов'язання, і, за змістом кредитного договору пеня (комісія) визначається як перший із способів забезпечення зобов'язання позичальника перед банком в порівнянні із штрафом і підлягає стягненню. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6- 2003цс15. Тому у задоволенні вимог позивача про стягнення штрафів в сумі 500,00 грн. та 3986грн 55коп слід відмовити. Таким чином, до стягнення належить 12\~925грн 72коп заборгованості за кредитом, 63 855грн 19коп заборгованості по процентам за користування кредитом, 800грн пені, 2150грн комісії (сума в загальному розрахунку пені та комісії 2950грн, за мінусом 800грн пені), всього 79\~730грн 91коп. Тому позов підлягає задоволенню частково. Судові витрати розподілити за положеннями ст.88 ЦПК України. При цьому слід зазначити, що, відповідно до п.п.35, 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено\~за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Тому слід стягнути з відповідача 1304грн 59коп судових витрат (1378грн (сума судових витрат, понесених позивачем та документально підтверджених матеріалами справи (а.с.1) х 79\~730грн 91коп (сума задоволених вимог) / 84\~217грн 46коп (заявлена сума вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial