Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП посилаючись на те, що рішенням Київського райсуду м. Полтави від 18.11.2013 року, яке набрало законної сили, задоволені його позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених ним витрат на лікування станом на 01.09.2013 року. Після 01.09.2013 року позивач продовжує лікування, проведено дві повторні хірургічні операції. 27.03.2014 року внаслідок отриманих травм під час ДТП, позивача визнано інвалідом 3 групи. З вересня 2013 року по час звернення до суду позивачем сплачені витрати на лікування в сумі 8 044,79 грн. Діями відповідача позивачу завдана значна моральна шкода, яка полягає в тому, що із-за неправомірних дій відповідача порушений звичайний ритм його життя, він отримав тілесні ушкодження майже всього організму, позивач тривалий час не міг самостійно себе обслуговувати, потребував сторонньої допомоги. Маючи значні досягнення у спорті, не може продовжувати спортивну кар'єру. Тривалий час не міг продовжувати навчанні у вищому навчальному закладі. Його сім'я несла постійні витрати , де єдиним годувальником є батько. Моральну шкоду оцінює в 100 000 грн. У судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали, пославшись на викладені в позовній заяві обставини, просили позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що власником автомобіля , яким керував на час ДТП відповідач є [PERSON], який і повинен відповідати за відшкодування шкоди. Крім того, позивач не звертався до страхової компанії щодо відшкодування йому як матеріальної так я і моральної шкоди. Відповідач не є належним відповідачем, він в установленому порядку не визнаний винним у скоєнні ДТП. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши позивача , його представників, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2013 року встановлено, що 05 травня 2013 року близько 00 год. 15 хв. в с. Погарщина Лохвицького району Полтавської області за участю сторін по справі сталася дорожньо-транспортна пригода , внаслідок якої [PERSON] отримав ушкодження здоров'я у вигляді політравми: закритий уламчастий перелом середньої ланки правого стегна за зміщенням уламків перелому, травматичний розрив лівого ключично-акраміального зчленування, закритий підголовчатий перелом ІУ -ї плеснової кістки правої ступні, відкритий перелом основної фаланги ІІІ пальця ступні, множинні забивні рани мозку, голови, обличчя, правої ступні, струс головного мозку, астено-невротичний синдром, астигматологія сітківки ока, відкритий перелом правої ступні. [PERSON] факт скоєння дорожньо- транспортної пригоди не заперечував. Відповідно до довідки МСЕК № 180998 позивачу встановлена 3 група інвалідності з ураженням опорно- рухового апарату з 18 березня 2014 року. Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, що заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яке на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, що здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У судовому засіданні встановлено та підтверджено представником відповідача той факт, що відповідач на відповідній правовій підставі 05 травня 2013 року керував автомобілем ВАЗ 2108 днз [NUMBER], який належить [PERSON] Таким чином, посилання представника відповідача на відповідальність за шкоду спричинену ДТП, яке мало місце 05 травня 2013 року [PERSON], як власника даного транспортного засобу є безпідставними. У судовому засіданні, представником відповідача не надано доказів , що слугували б підставою для звільнення відповідача від відшкодування шкоди згідно ч.5 ст.1187 ЦК України. Також є неприйнятними та такими , що не ґрунтується на вимогах закону заперечення представника відповідача, щодо стягнення заявленої позивачем матеріальної та моральної шкоди зі страхової компанії, з якою на час ДТП перебував у договірних відносинах відповідач. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку. У системному зв'язку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов'язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Представником відповідача у судовому засіданні не надано суду доказу, що [PERSON] у встановленому законом порядку повідомляв страхову компанію про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 05 травня 2013 року . За таких підстав, відповідальність страхової компанії не настала у зв'язку з неповідомленням останньої про страховий випадок, а тому згідно зі ст.1187 ЦК України відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має нести відповідач [PERSON] Враховуючи надані позивачем квитанції на підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування коштів витрачених на лікування, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 6 978 грн. 79 коп. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд виходить із засад розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При визначенні розміру моральної шкоди, судом враховується характер та обсяг страждань позивача , характер немайнових втрат, стан здоров'я, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках . Суд приймає до уваги, що позивач будучи молодим здоровим юнаком 19-річного віку внаслідок отриманих ушкоджень став інвалідом 3 групи, згідно висновку МСЕК йому протипоказана робота пов'язана з тривалою ходою, довгим перебуванням на ногах, він вимушений постійно лікуватись , за станом здоров'я не має можливості продовжувати займатися спортом - міні-футболом, де мав досягнення та враховуючи тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках , приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди в сумі 15 000 грн. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір , від сплати якого звільнений позивач при зверненні до суду, а саме по 243 грн. 60 коп. за позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а всього 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial