Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом до головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко Оксани Анатоліївни, [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання незаконною та скасування постанови, визнання незаконним та скасування акту про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу. В обґрунтування позову зазначив, що 11.10.2012 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у кримінальній справі №1/1003/925/2012 його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк чотири роки та шість місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки; вироком частково задоволено цивільний позов та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 23 423,00 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 80 000,00 грн. 07.05.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції Запорожець В.І. відкрито виконавче провадження та звернено стягнення на дохід позивача. Останній зазначає, що він є співвласником квартири [ADDRESS] . 08.01.2019 року на його адресу надійшли постанова від 27.12.2018 року про передачу майна стягувачу та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року. Вважає, що даною постановою та актом порушені його цивільні законні права. За вказаною адресою він проживає разом із своєю матір`ю, якій належить друга частина вказаної квартири. Враховуючи те, що їхні частки, як співвласників, не виділені, стягнення мало звертатися на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Також державним виконавцем не було перевірено наявності у позивача рухомого майна, технічної документації також виготовлено не було. Ознайомившись із постановою та актом позивачу стало відомо, що прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна неодноразово призначалися, але тричі не відбулися у зв`язку з відсутністю заявок покупців. Майно не було реалізовано на прилюдних торгах. Про проведення зазначених торгів з реалізації квартири його не було повідомлено взагалі, ні поштовим повідомленням, ні усно. 04.07.2018 року державний виконавець повідомив про це стягувача [PERSON] , запропонувавши їй залишити нереалізоване майно за собою в рахунок погашення боргу [PERSON] , внаслідок чого державний виконавець прийняв відповідну постанову та склав акт від 27 грудня 2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Крім того, вважає, що він був позбавлений можливості своєчасно оскаржити результати оцінки майна і як наслідок 1/2 квартири була передана на реалізацію за заниженою ціною. Також зазначив, що сума, яка підлягала стягненню за виконавчим провадженням не перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати, тож звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. Просить, з урахуванням збільшених позовних вимог, визнати незаконними та скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року по ВП №53785755 та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року по ВП №53785755; визнати незаконним та скасувати Свідоцтво від 03.01.2019 року№1-130, яким державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. посвідчила право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідач Білоцерківський міський відділ ДВС ГТУЮ у Київській області надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував та зазначив, що постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року по ВП №53785755 та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 27.12.2018 року по ВП №53785755 винесено правомірно та із додержанням вимог ЗУ «Про виконавче провадження». Крім того, зазначив, що на момент передачі майна залишок заборгованості по даному виконавчому провадженні становив 76 633,30 грн. з урахуванням виконавчого збору, що перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати на момент звернення стягнення на нерухоме майно. Вважає позовну заяву [PERSON] такою, що побудована на власних розрахунках та припущеннях позивача, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили його задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі та просили відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що згідно виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду №1-в/357/185/15 від 17.04.2015 року сума, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] становила 103 423,00 грн. Разом з тим, на момент початку звернення стягнення на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а саме: станом на 20.06.2017 року (дата винесення постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника), сума, яка підлягає стягненню [PERSON] так само становила 103 423,00 грн. Більше того на момент початку звернення стягнення на 1/2 частину квартири, 20 розмірів мінімальної заробітної плати становило 64 000,00 грн., а отже сума, яка підлягала стягненню більш як у півтора рази перевищувала 20 розмірів мінімальної заробітної плати. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовільнити. Відповідач головний державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши зібрані докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні встановлено, що 18.04.2017 року державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №53785755 з примусового виконання виконавчого листа №1-в/357/185/15 виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] в відшкодування матеріальної шкоди - 23 423,00 грн, в відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. 20.06.2017 року державним виконавцем з метою забезпечення виконання рішення суду та збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації проведено опис та арешт 1/2 частини квартири [ADDRESS] , про що винесено постанову про опис та арешт майна від 20.06.2017 року. 22.06.2017 року боржником на депозитний рахунок відділу сплачено 1000,00 грн., 10.07.2017 року - сплачено 1000,00 грн., 11.07.2017 року - сплачено 27 500,00 грн., 01.09.2017 року - сплачено 3 000,00 грн., 06.10.2017 року - сплачено 4 732,00 грн. Державним виконавцем здійснено пропорційний розподіл вказаних коштів згідно зі ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження». 03.08.2017 року державним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності. 29.03.2018 року державним виконавцем повторно винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності. 27.04.2018 року ФОП [PERSON] надав відділу висновок про вартість майна: 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , згідно якого станом на 10.04.2018 року вартість описаного майна становить 198 970,00 грн. без урахування ПДВ. 04.07.2018 року на адресу ДП «СЕТАМ» направлено пакет документів для організації та проведення електронних торгів з продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] що належить на праві власності [PERSON] Згідно протоколу №351109 проведення електронних торгів від 13.08.2018 року торги з реалізації майна - 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів /а.с. 115/. Згідно протоколу №355812 проведення електронних торгів від 04.09.2018 року торги з реалізації майна - 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів /а.с. 117/. Згідно протоколу №359385 проведення електронних торгів від 26.09.2018 року торги з реалізації майна - 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів /а.с. 119/. 16.11.2018 року на лист державного виконавця від 29.10.2018 року стягувач [PERSON] направила до відділу письмову згода стягувача щодо залишення за собою нереалізованого майна - 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення боргу /а.с. 120-121/. 27.12.2018 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. складено акт про передачу [PERSON] в рахунок погашення залишку суми боргу в розмірі 69 666,64 грн. згідно з виконавчим документом: виконавчий лист № 1-в/357/185/15 від 17.04.2015 року виданого Білоцерківським міськарйонним судом Київської області /а.с. 123/. 27.12.2018 року головним державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, згідно з якою передано стягувачу [PERSON] за ціною третіх електронних торгів - 139 279,00 грн. в рахунок погашення залишку заборгованості за виконавчим листом №1-в/357/1885/15 від 17.04.2015 року, що видав Білоцерківський міськрайонний суд наступне майно: 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.10.2012 року за №37850307, номер запису: 11158 в книзі: 101 /а.с. 124/. 03.01.2019 року [PERSON] на підставі Постанови про передачу майна стягувачу від 27.12.2018 року та акту про передачу майна стягувачу від 27.12.2018 року звернулась до Державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., яка видала свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , серії ННО 161292 /а.с. 46/. При вирішенні спору суд виходить з наступного. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-109цс16 міститься висновок, відповідно до якого за змістом частини дев`ятої статті 62 Закону № 606- XIV оспорювані постанова та акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу фактично є правочинами, на підставі яких відбувається подальше оформлення стягувачем права власності на це майно, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Згідно ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Згідно ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Порядок реалізації майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, крім цінних паперів, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України. Порядок реалізації цінних паперів визначається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Міністерством юстиції України, а іншого майна - Міністерством юстиції України. Порядок реалізації обмежено оборотоздатного майна визначається законодавством. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача і його представника, [PERSON] станом на жовтень 2017 року вніс на депозитний рахунок відділу ДВС борг в розмірі 39 452,00 грн., залишок боргу становить 63 791,00 грн. Даний факт підтверджується копіями квитанцій від 15.11.2012 року, 10.12.2012 року, 03.03.2017 року, 21.06.2017 року, 07.07.2017 року, 11.07.2017 року, 01.09.2017 року (а.с.21-22, 73-74 ) Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване житло, не здійснюється. Оскільки початок звернення стягнення було розпочато на початку 2018 року, а мінімальна заробітна плата у 2018 році становила 3 723,00 грн., то 20 розмірів мінімальної заробітної плати становила 74 460,00 грн. Таким чином, відповідач державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Власенко О.А. виносячи постанову ВП №53785755 від 27.12.2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, та акт від 27.12.2018 року про передачу майна у власність стягувачу у рахунок погашення боргу по вищевказаному виконавчому листі, не врахував вищезазначені обставини, зокрема те, що на момент звернення стягнення залишок боргу боржника становив 63 791,00 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, та фактично позбавив позивача житла, яке є постійним місцем проживання останнього. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.04.1995 року, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 11.10.2012 року за №37850307, номер запису: 11158 в книзі: 101 /а.с. 23/. Відповідно до ч.6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Разом з тим, відомості про звернення державного виконавця з поданням про визначення частки боржника в майні, яким він спільно володіє з [PERSON] , в матеріалах справи відсутні. Ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. Відповідно до ст. 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Разом з тим, всупереч зазначеним нормам, частка боржника [PERSON] із спільного майна для звернення стягнення на неї не виділена в натурі, крім того матеріали справи не містять доказів звернення до третьої особи [PERSON] як до співвласника квартири, з пропозицією придбання частки боржника. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави застосовувати такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця стаття закріплює право безперешкодного користування своєю власністю, включаючи і житлову власність, регулює умови позбавлення власності, визнає право держав здійснювати контроль за використанням власності відповідно до інтересів суспільства. Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, громадської організації чи групи приватних осіб має поважатись. У першу чергу, ця повага має виявлятися державою і реалізовуватися шляхом прийняття законодавчих, виконавчих актів, що захищають право власності від незаконних зазіхань. В Україні право на житло закріплено в Конституції України 1996 р., яка визначила, що кожен має право на житло і держава створює умови, за якими кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Таким чином, оскільки об`єкт електронних торгів, а саме: квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю, внаслідок чого державному виконавцю необхідно було з`ясувати, перш за все, у боржника правову природу спільного майна, наявність спільної власності на вказане майно, вчинити дії, передбачені ст. 73 СК України, ст.ст. 371, 366 ЦК України, і лише після того здійснювати електронні торги в порядку, визначеному законом. Згідно вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, суд приходить до висновку, що були відсутні належні правові підстави для видачі оскаржуваного свідоцтва, а тому слід визнати свідоцтво ННО 161292 від 03.01.2019 року недійсним, оскільки судом встановлено факт порушення прав позивача під час видачі вказаного свідоцтва. На підставі наведеного вище, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 305,20 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Outcome: approved