Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики, який підтверджується розпискою. У позовній заяві позивач зазначив, що протягом 2008-2009р.р. він надав відповідачу у позику грошові кошти в загальній сумі 6000,00 дол. США. В подальшому позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги, а в кінцевому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість, відповідно до заяви від 16.05.2014р., з відповідача в сумі 43290,00 дол. США, що еквівалентно 504761,40 грн. та суми у гривнях, що вказані у розписках. Сторона позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила суд позов задовольнити. Відповідач просила в судовому засіданні відмовити у задоволенні позову. В подальшому сторони неодноразово клопотали про відкладення розгляду справи з різноманітних причин, відповідач в судові засідання не з'являвся, що розцінюється судом, як спроби спрямовані на затягування розумного строку розгляду справи, а тому з урахуванням того, що сторони брали участь у судових засіданнях, висловлювали свою позицію з приводу даного спору, позивач подав заяву про розгляд справи без його участі то суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 12.01.2007р. на суму 5000,00 дол. США. На підтвердження факту укладення такого договору [PERSON] було надано [PERSON] відповідну розписку від 12.01.2007р. (т.1 а.с.3). Надалі 25.01.2008р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 25.01.2008р. на суму 600,00 дол. США. На підтвердження факту укладення такого договору [PERSON] було надано [PERSON] відповідну розписку від 25.01.2008р. (т.1а.с.3). Крім того між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 18.02.2008р. на суму 1500,00 грн. На підтвердження факту укладення такого договору [PERSON] було надано [PERSON] відповідну розписку від 20.03.2008р. (т.1 а.с.4), а також 02.04.2008р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 8000,00 грн. На підтвердження факту укладення такого договору [PERSON] було надано [PERSON] відповідну розписку від 02.04.2008р. (т.1 а.с.4) Також 16.04.2009р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 2000,00 грн. та 400,00 дол. США. На підтвердження факту укладення такого договору [PERSON] було надано [PERSON] відповідну розписку (т.1 а.с.5). Окрім того, позивач зазначає, що 28.12.2007р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 30000,00 дол. США. На підтвердження факту укладення такого договору [PERSON], за твердженням [PERSON], було надано останньому відповідну розписку, копія якої міститься в матеріалах справи, однак оригінал вказаної розписки суду ані для огляду в судовому засіданні, ані для долучення до матеріалів справи не представлено (т.1 а.с.196). Позивач зазначає, що в наступному відповідач грошові кошти не повернула, погашення боргу не проводила. По суті даного спору суд зазначає наступне. Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, слід вказати таке. Так, зі змісту розписки від 12.01.2007р. вбачається, що [PERSON] отримала у позику від [PERSON] 5000,00 дол. США., які зобов'язувалася повернути через місяць (т. 1 а.с.3). При цьому в ч.1 ст. 1049 ЦК України вказано, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відтак з указаного договору позики вбачається, зокрема, що термін повернення позики визначений датою - 12.02.2007р. (т.1 а.с.3)., а тому початок перебігу строку позовної давності рахується з 12 лютого 2007 року і на час звернення з позовом до суду - 20 грудня 2010 року строк позовної давності сплинув. Згідно із ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У той же час за ч. 2 ст. 267 ЦПК України заява про захист порушеного права або інтересу має бути прий нята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. При цьому норма про позовну давність застосовується судом виключно за зая вою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Однак позивачем заявлено про поновлення строку давності, посилаючись на поважні, з його погляду, причини прогаяння позовної давності. Зваживши на викладенні сторонами обставини, враховуючи, що питання про те, чи є поважними обставини, які спричинили пропуск позивачем позовної давності віднесено на розсуд суду, суд вважає за можливе надати можливість захисту порушеному праву позивача, незважаючи на закінчення позовної давності, оскільки визнає причини прогаяння позивачем строку давності поважними. На переконання суду твердження позивача, в якому він зазначає про те, що в розписці від 12.01.2007р. на суму 5000,00 дол. США. дата «12.01.2007р.» є помилковим записом, притаманним кожному на початку року, а натомість розписка надавалася 12.01.2008р. заслуговують на увагу, позаяк в цій же розписці нижче також розміщений текст «Додатково отримала 600.00 дол. США» та датована вона 25.01.2008р., а тому суд рахує, що наведений помилковий запис від 12.01.2007р., який на переконання відповідача став причиною спливу позовної давності, не повинен становити перепону для реалізації можливості захисту порушеного права, а тому суд не застосовує наслідки спливу строків позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. В той же час суду не представлено жодних доказів того, що грошові кошти в сумі 600,00 дол. США за розпискою від 25.01.2008р., 1500,00 грн. за розпискою від 20.03.2008р., 8000,00 грн. за розпискою від 02.04.2008р., 2000,00 грн. та 400,00 дол. США за розпискою від 16.04.2009р. були повернуті позичальником позикодавцеві. Зазначена обставина нічим не спростована. При цьому в абз. 2 ч.1 ст. 1049 ЦК України вказано, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, з урахуванням положень ст. 1049 ЦК України та ст. 256, 257, 260 ЦК України підстав для застосування строків позовної давності до вказаних розписок у суду немає. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 12.01.2007р. на суму 5000,00 дол. США, від 25.01.2008р. на суму 600,00 дол. США, від 18.02.2008р. на суму 1500,00 грн., від 02.04.2008р. на суму 8000,00 грн. та від 16.04.2009р. на суму 2000,00 грн. та 400,00 дол. США, на підтвердження факту укладення таких договорів [PERSON] було надано [PERSON] відповідні розписки від 12.01.2007р., від 25.01.2008р, 20.03.2008р., 02.04.2008р., 16.04.2009р. (т.1 а.с.3-5). Однак в наступному, відповідач зазначені грошові кошти не повернула, погашення боргу не проводила. Зазначена обставина нічим не спростована. Ст. 1046 ЦК України вказано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ст. 1049 ЦК України визначає обов'язок позичальника повернути позику. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином наявність договору позики означає факт передачі грошей, а розписка, надана на підтвердження такого договору може бути підписана тільки позичальником - підпис кредитора не потрібний. Будучи двостороннім правочином, позика є одностороннім договором - після його укладення всі зобов'язання покладаються на позичальника, що узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України. Отже оскільки розписки від 12.01.2007р., від 25.01.2008р., 20.03.2008р., 02.04.2008р., 16.04.2009р. написані позичальником власноручно щодо отримання саме відповідачем у позивача в позику грошових коштів і долучені до матеріалів справи, то в цій частині позову слід задовольнити позовні вимоги, а з відповідача підлягає стягненню в користь позивача заборгованість за розписками в загальній сумі 11500,00 грн. (1500,00+8000,00+2000,00=11500,00) та 6000,00 дол. США. (5000,00+600,00+400,00). Так як відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, то з відповідачів слід стягнути 69960,00 грн., що еквівалентно 6000,00 дол. США (6000,00*11,66) та 11500,00 грн., а усього 81460,00 грн. Щодо стягнення з відповідача еквіваленту 30000,00 дол. США за розпискою від 28.12.2007р. (а.с. 196 т.1, а.с. 9 т.2), то оскільки відповідач заперечує факт укладення такого договору, а позивачем не представлено суду оригіналу даного документу, то у суду відповідно відсутні достатні правові підстави для задоволення позову в цій частині, позаяк суд не має змоги установити факт укладення сторонами договору позики та наявність невиконаних боржником зобов'язань за ним. Не знайшли свого підтвердження також і покликання позивача щодо факту укладення між сторонами по справі договору позики на суму 6290,00 дол. США, про які зазначає позивач в уточненні до позову, а також наявність невиконаних боржником зобов'язань за цим договором з огляду на непредставлення суду жодних належних та допустимих доказів, а тому в цій частині позову також слід відмовити. Виходячи з наведеного, враховуючи досліджені судом та наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення, а з відповідача слід стягнути в користь позивача розмір заборгованості, котрий становить 81460,00 грн. Документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.124 Конституції України, ст. 526, 1046,1047,1049, ЦК України,

Outcome: partial