Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивачем 17.03.2016 року подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено, що 24.11.2011 року о 21.20 годині в Харківській області [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ» з державним номерним знаком АХ 8388 АХ допустив зіткнення з автомобілем «MITSUBISHI» з державним номерним знаком АХ 1817 СК під керуванням водія [PERSON]. На дату скоєння цієї пригоди відповідач не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вина відповідача у скоєнні ДТП підтверджена постановою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 31.10.2012 року. Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль «MITSUBISHI» з державним номерним знаком АХ 1817 СК, що належить [PERSON], розмір завданих збитків згідно до звіту №100 від 25.01.2013 року завданих власнику транспортного засобу становить 70200,93 гривні. Зазначена шкода не була відшкодована винуватцем ДТП відповідачем у справі, а тому власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача із заявою про відшкодування збитків та було надано копію полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності № АА/0624231 з терміном дії з 16.04.2011 року по 15.04.2012 року. У звязку із настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1. ст.41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем було 12.03.2013 року проведено виплату страхового відшкодування водію [PERSON]. Крім того, позивачем понесені витрати на встановлення розміру збитків та збір документів по справі у розмірі 1124,54 гривні. З урахуванням вимог ст.1191 ЦК України просили стягнути з відповідача на їх користь 51124,54 гривні понесених витрат, а також судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, про час та дату розгляду справи був повідомлений, на адресу суду надійшла заява представника про розгляд справи за його відсутності та не заперечення проти винесення заочного рішення у справі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, подали письмові заперечення, що долучені до справи. В обґрунтування заперечень посилались на те, що позивачем при подачі позову було пропущено строк позовної давності, а саме право на вимогу до відповідача у позивача виникло з 11.03.2013 року, з моменту перерахування коштів страхового відшкодування потерпілий особі [PERSON], а позовна заява датована 15.03.2016 року, тобто позивач скористався своїм правом після 3 років, тобто зі спливом строку позовної давності. Також зазначали, що всупереч вимогам ч.ч.3,4 ст.10 ЦПК України позивачем не підтверджено понесення витрат на встановлення шкоди та збір документів, окрім того регрес ним позовом додаткові витрати позивача не підлягають стягненню з відповідача, оскільки ліміт страхового відшкодування становить 50.000 гривень. Суд, вислухавши доводи відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ч.1\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2\~ст. 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до вимог п.9 ч.1 ст. 7Закону України «Про страхування» в Україні здійснюється обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. \~Відповідно до п.п.а п.41.1. ст.41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до постанови Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 31 жовтня 2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.6-7). Із змісту постанови вбачається, що 24 листопада 2011 року о 21.20 хвилин на регульованому перехресті вулиці Миру та вулиці 12 квітня в м.Харкові сталося зіткнення автомобіля ВАЗ з державним номерним знаком АХ 8388 АХ під керуванням [PERSON] та автомобіля «MITSUBISHI» з державним номерним знаком АХ 1817 СК під керуванням водія [PERSON]. [PERSON] є власником транспортного засобу автомобіля «MITSUBISHI» з державним номерним знаком АХ 1817 СК, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.23 звортній бік). Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована АТ «СК «АХА Страхування» відповідно до страхового поліса № АА 062431 (а.с.22). Відповідно до інформації Моторного (транспортного) страхового бюро України цивільно-правова відповідальність [PERSON] не застрахована (а.с.24). Відповідно до висновку авто товарознавчого дослідження №100 від 25.01.2013 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу отриманого внаслідок ДТП складає 70200,93 гривні (а.с.8-11) 31.01.2013 року [PERSON] подано до позивача заяву про відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.35, п.41.1 ст.41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в розмірі 50711 гривень 97 копійок (а.с.5). Наказом №649 від 06.03.2013 року визначено провести відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоду [PERSON] в розмірі 50.000 гривень (а.с.25). Відповідно до платіжного доручення №1/1-16644 від 11.03.2013 року проведено перерахування коштів [PERSON] (а.с.27). 12.03.2013 року на адресу [PERSON] спрямовано повідомлення про проведене відшкодування, а також загальну суму відшкодування 51124,54 гривні. (а.с.26). Тобто, з урахуванням досліджених доказів у справі суд вважає, що відповідач повинен відшкодувати позивачу сплачену суму в розмірі 50.000 гривень, що була перерахована [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається. В даному випадку позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрати на встановлення розміру збитків та збір документів по справі у розмірі 1124,54 гривні. В ході дослідження доказів по справі не було встановлено будь-яких даних, що підтверджують понесені витрати, у звязку із чим суд вважає, що ці вимоги не є доведеними. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповдіно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.6 даної статті за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Позовна заява датована 15.03.2016 року, надійшла до суду поштою вхідний номер суду датований 17.03.2016 року, з конверту вбачається, що позовна заява з додатками передана на поштове відділення також 15.03.2016 року. Оплата відповідного до платіжного доручення [PERSON] проведена 11.03.2013 року, тобто саме з 12.03.2013 року на думку суду починається перебіг строку позовної давності для подачі вимог до відповідача. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач подав суду письмові заперечення проти позову та в судовому засіданні заявляв про пропуск позовної давності позивачем, у звязку із чим просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до вимог ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Стороною позивача клопотань про поновлення строку позовної давності до суду не подавалось та будь-яких доводів щодо його пропуску в позовній заяві не наводилось. Розгляд справи відбувався за відсутності представника позивача за наявності відповідної заяви. У звязку із викладеним, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed