Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить стягнути з відповідачки 50000грн. на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує наступним. Рішенням суду від 14.09.2018р. зобов`язано відповідачку демонтувати фундамент та відновити межі, забезпечивши таким чином позивачу вільне і безперешкодне користування відповідною частиною земельної ділянки. Відповідач на даний час умисно не виконала рішення суду, не демонтувала паркан та фундамент. Внаслідок цього позивач нераціонально витрачає життєвий час, змушений витрачати значні фізичні, душевні та матеріальні ресурси, які вимагають компенсаторних можливостей для їх подолання. Представник позивача подав заяву, в якій позов підтримав та просив розгляд справи проводити у його та позивача відсутнсті. Представник відповідача - адвокат Матвійчук Г.М. подала заяву про відкладення розгляду справи, однак надалі в судове засідання ні представник, ні позивач не прибули та не повідомили причин неявки. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] . Рішенням Ванівської сільської ради Сокальського району Львівської області №320 від 23.10.2017р. за результатами обстеження визнано неправомірними дії [PERSON] , яка самовільно вчинила захоплення частини земельної ділянки [PERSON] . Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14.09.2018р. зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні частиною земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] демонтажу фундаменту та відновлення межі та забезпечити [PERSON] в подальшому вільне та безперешкодне користування відповідною частиною земельної ділянки. Постановою від 13.05.2019р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 11.05.2019р. на примусове виконання вищевказаного судового рішення. Постановою державного виконавця від 14.06.2019р. на [PERSON] накладено штраф в розмірі 3400грн. за невиконання без поважних причин у встановлений строк зазначеного судового рішення. Постановою державного виконавця від 05.08.2019р. закінчено виконавче провадження з виконання вказаного рішення суду у зв`язку із скеруванням повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. 21.06.2019р. державним виконавцем складено подання до органу поліції про внесення до єдиного реєстру досудових розслідування відомостей щодо [PERSON] , яка не виконує рішення суду. Листом від 27.06.2019р. повідомлено державного виконавця, що рішення за поданням буде прийнято після встановлення місця перебування [PERSON] . Відповідно до свідоцтва від 23.11.2012р., [PERSON] змінила прізвище та ім`я на « [PERSON] ». Відповіднго до ст.431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Виходячи з наведених норм, судове рішення, яким особі визначено певні зобов`язання, може бути звернуто до примусового виконання у разі невиконання цією особою визначених рішенням обов`язків у добровільному порядку, а відповідальність за невиконання або неналежне виконання судового рішення покладається на орган, якому таке рішення звернуто до виконання. Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких випливає, що моральна шкода компенсується лише винною особою. Згідно роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Так, на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, позивач не довів яких саме моральних втрат він поніс та не довів, що незручності, що виникли внаслідок невиконання судового рішення, свідчить про заподіяння йому моральної шкоди. З врахуванням наведеного, судом не встановлено підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed