Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно рішення Володимир-Волинського міського суду від 12.10.2011 р. із нього стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.09.2011 р. і до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що на даний час змінився його матеріальний стан, зокрема погіршився, оскільки він на час ухвалення рішення працював, однак на даний час не працює, не отримує доходи. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] з 1/3 частки від всіх видів його заробітку (доходу) на 500 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач до початку розгляду справи по суті подала зустрічний позов до [PERSON] про зміну способу присудження аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, котрий 11.11.2014 р. ухвалою суду прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив первісний позов задовольнити, в обґрунтування надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки відповідач не надала суду жодних письмових доказів, котрі б підтверджували додаткові витрати на дитину, зокрема витрати на її лікування та витрати понесені відвідуванням дитиною гуртків. В судовому засіданні відповідач [PERSON] первісний позов не визнала. Просила змінити розмір (спосіб стягнення) аліментів з 1/3 частини від всіх видів доходу [PERSON] на 800 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, зазначила, що [PERSON] повинен брати участь у додаткових витратах, що викликані особливими обставинами дитини, зокрема її хворобами та відвідуванням гуртків, що потребує додаткових витрат. Пояснила, що дитина хворіла гострими распіраторними вірусними інфекціями, однак не може суду надати докази, котрі б підтверджували здійснені нею витрати на лікування дитини. Також відсутні докази на підтвердження витрат пов»язаних із відвідуванням донькою гуртків. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12.10.2011 року з [PERSON] в користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.09.2011 р. і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Так, згідно ч.1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вищенаведена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 05.02.2014 р. у справі за № 143 цс 13, котра згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України. Судом встановлено, що на день ухвалення рішення про стягнення аліментів [PERSON] працював на підставі трудового договору у приватного підприємця [PERSON], отримував постійний дохід, а тому судом ухвалено рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини у частці від заробітку (доходу).. Проте, після ухвалення даного рішення [PERSON] 31.10.2011 р. був звільнений з роботи, що підтверджується трудовим договором, котрий цього ж дня знято з реєстрації З трудової книжки вбачається, що [PERSON] після звільнення з вищевказаної роботи не працевлаштувався, а відтак не отримує постійного доходу. Таким чином, після ухвалення рішення про стягнення аліментів, матеріальний стан [PERSON] змінився, зокрема погіршився. Враховуючи те, що відповідач на день ухвалення рішення про стягнення із нього аліментів у частці від доходу працював, отримував дохід, однак після цього звільнився і на даний час не працевлаштований, не отримує регулярного доходу, що у відповідності до вимог ст. 184 СК України є підставою для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та з урахуванням вищенаведеного рішення ВСУ, суд приходить до висновку, що слід змінити розмір аліментів шляхом зміни способу його присудження, тобто змінити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду від 12.10.2011 р. у частці від заробітку (доходу) на розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі. Водночас, згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Та обставина, що [PERSON] не працює, не звільняє його від обов'язку утримувати неповнолітню дитину, оскільки він не є інвалідом, не має жодних медичних протипоказань до виконання робіт, а тому не позбавлений можливості працевлаштуватись на роботу, отримувати дохід і забезпечити належний рівень життя доньки, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного, соціального розвитку. Визначаючи аліменти у розмірі 600 грн. щомісячно, суд виходить з того, що даний розмір не є надмірним з точки зору звичайних і необхідних потреб неповнолітньої дитини на один місяць та спроможності відповідача з огляду на його вік та повну працездатність працевлаштуватись і отримувати дохід, з якого сплачувати аліменти саме в цьому розмірі. На думку суду, визначення аліментів у меншому розмірі не забезпечить звичайних потреб неповнолітньої дитини та її достатній рівень життя, який їй гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. Частково задовольняючи вимогу по зустрічному позову про зміну розміру аліментів шляхом зміну способу їх присудження, суд також бере до уваги, що обов'язок утримувати дитину є не тільки обов»язком [PERSON], як батька дитини, а й рівною мірою і [PERSON], як її матері. Відмовляючи в задоволенні вимоги по зустрічному позові про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 300 грн. щомісячно, суд виходить з наступного. Так, згідно ст. 185 СК України той з батьків, з якого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадках застосуванні судами передбаченої у ст. 185 СК участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами, йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати. Проте, всупереч вимогам ч.1 ст. 60 ЦПК України [PERSON] жодними належними та допустимими доказами не довела обставин фактично понесених нею або передбачуваних витрат, котрі викликані особливими обставинами. Водночас, у підтвердження додаткових витрат на доньку [PERSON] надала медичну карту дитини, з якої вбачається, що протягом 2014 р. дитині неодноразово надавалась медична консультація та допомога. Проте, даний документи не містить жодних відомостей щодо розміру витрат, понесених чи необхідних для виконання зазначених лікарями рекомендацій та лікування. Крім того, суду надано характеристику ЗОШ І-ІІ ступеня с. Верба на ім»я [PERSON], котра підтверджує, що дитина відвідує гуртки, направлені на розвиток творчих здібностей. Однак, цей документ також не містить жодних фактичних даних про витрати, котрі пов»язані з відвідуванням дитиною гуртків, їхній розмір, а тому не є доказом фактично понесених [PERSON] та передбачуваних витрат, котрі викликані розвитком здібностей дитини. Інших доказів, котрі б підтверджували фактично понесені або передбачувані витрати, котрі викликані особливими обставинами, [PERSON] не надала суду, таким чином дану обставину не довела, а тому вимога про стягнення додаткових витрат на утримання дитини не підлягає до задоволення.

Outcome: partial