Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач, в уточненій позовній заяві (а.с.176-177 т.1), просить суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів на його користь 17122,20 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 22.01.2015 року становить 269845,87 грн., боргу за кредитним договором №ZRVBGA00003189 від 10.02.2006, яка складається із 1494,74 доларів США - процентів за користування кредитом; 537,60 доларів США - комісії за користування кредитом та пені у розмірі 15089,86 доларів США, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 10 лютого 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ZRVBGA00003189, у забезпечення виконання якого між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки. На виконання умов договору Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 33600 доларів США на термін до 09 лютого 2010 року, однак остання взяті на себе зобов`язання, з повернення кредиту та процентів за користування ним, належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Представник позивача просила позов задовольнити, разом із тим не заперечувала щодо застосування строків позовної давності в частині стягнення пені. Представник відповідачів просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що відповідач [PERSON] виконала взяті на себе кредитним договором зобов`язання. Однак просила застосувати строки спеціальної позовної давності та щодо стягнення пені. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов Банку до відповідачів підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 10 лютого 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZRVBGA00003189, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 33600 доларів США на термін до 09 лютого 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На забезпечення виконання наведеного зобов`язання 29 грудня 2012 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, за яким остання, як поручитель, в повному обсязі відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржника [PERSON] . Згідно умов додаткової угоди №1 від 09.02.2010 до вказаного кредитного договору строк наведеного кредиту відповідачу [PERSON] продовжено до 08 лютого 2013 року. За умовами додаткової угоди №2 від 08.02.2013 суму заборгованості, що виникла у період з дати підписання кредитного договору №ZRVBGA00003189, тобто з 10.02.2006 по дату підписання цієї угоди зменшено на 14796,39 доларів США, а саме на розмір пені. Окрім того, у відповідності до вказаної угоди Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді непоновленої лінії розмірі 52831,04 доларів США, у тому числі 33600,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 19231,04 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 10 лютого 2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця. Додатковим договором №4 від 18.07.2013 визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту за кредитним договором №ZRVBGA00003189 від 10.02.2006, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,10 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Станом на 22.01.2015 і до теперішнього часу відповідач [PERSON] , як основний боржник, не виконала вказані зобов`язання та допустила заборгованість перед позивачем у розмірі\~17122,20\~долари США,\~яка складається\~із процентів\~за користування\~кредитом у\~розмірі 1494,74\~доларів США;\~комісії за\~користування кредитом\~ -\~537,60\~доларів США\~та 5089,86\~доларів США\~пені. Викладені факти підтверджуються кредитним договором №№ZRVBGA00003189 від 10.02.2006, договором поруки від 29.12.2012, додатковими угодами №1 та №2 до вказаного кредитного договору від 09.02.2010 та 08.02.2013, додатковим договором №4 від 18.07.2013, а також розрахунком заборгованості ((а.с. 16-17, 178-181, 207-211, 212-213 т.1, а.с. 258 т.4). Суд вважає безпідставними твердження представника відповідачів про те, що [PERSON] не підписувала додаткову угоду №1 від 09.02.2010 та додатковий договір №4 від 18.07.2013 щодо встановлення відсотків та пені, оскільки факт підписання останньою згаданих угоди та договору підтверджується висновком експерта № 2244/2902/20-25 від 27.10.2020 (а.с. 218-224, т.4). Зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Частиною 1 ст. 553 ЦК встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України). Виходячи з аналізу вказаних норм [PERSON] та [PERSON] є солідарними боржниками за кредитним договором №ZRVBGA00003189 від 10.02.2006. Отже, наявність факту невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язань перед позивачем щодо сплати відсотків за користування цим кредитом, є підставою для задоволення позову Банку до відповідачів у цій частині в повному обсязі. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України). Разом і з тим, статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність\~-\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Водночас відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч. 2 згаданої статті до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), застосовується позовна давність в один рік. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.\~ За приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом у березні 2015 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені, а представником відповідачів до ухвалення рішення в справі було заявлено про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про стягнення із відповідачів пені за останні 12 місяців, які передували зверненню з позовом до суду. Таке рішення суду повністю узгоджується із висновками Верховного Суду України, які викладені у постанові від 08.02.2017 (справа 910/29752/15). Окрім того, відповідно до умов кредитного договору №ZRVBGA00003189 від 10.02.2006 Банк надав відповідачу [PERSON] кредит на поточні потреби у вигляді відкритої кредитної лінії, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлює, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. У своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 Верховний Суд України вказує, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З огляду на правову позицію Верховного Суду про визнання незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, яка супроводжує кредит, оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов`язкові для споживача за свої дії, на власну користь, умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Отже, враховуючи викладене, а також правову позицію Верховного Суду України, суд приходить до переконливого висновку, що нарахування Банком комісії є незаконним, а тому у задоволенні позову про стягнення з відповідачів 537,60 доларів США комісії за користування кредитом необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує у дольовому порядку із відповідачів судовий збір.

Outcome: partial