Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до Білгород-Дністровського суду Одеської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 23 вересня 2014 року сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Як зазначає, позивач подружнє життя з відповідачем не склалось у зв`язку з несумісністю характерів, різними поглядами на шлюб, сім`ю та плани на майбутнє. Сімейні стосунки постійно погіршувались, між ними постійно виникали конфлікти. В результаті вищевказаного вони втратили почуття любові, дружби та взаємоповаги. На даний час діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає в необхідному обсязі, в житті дітей та їх вихованні участі не приймає. Ухвалою суду від 21 серпня 2019 року вказану цивільну справу було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з тим, що згідно відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області відповідач - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] що територіально підсудна Приморському районному суду м. Одеси. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, розподілена судді Свяченій Ю.Б. Ухвалою суду від 04 жовтня 2019 року справу прийнято судом до свого провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання на 19 листопада 2019 року. У підготовче засіданні 19 листопада 2019 року з`явився представник позивача. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неможливості прибуття у судове засідання не повідомив, у зв`язку з чим підготовче засідання відкладене на 20 грудня 2019 року. У підготовче засіданні 20 грудня 2019 року з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неможливості прибуття у судове засідання не повідомив. Судом, без видалення до нарадчої кімнати, постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого судового та призначено справу до розгляду по суті на 24 лютого 2020 року. У судове засіданні 24 лютого 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неможливості прибуття у судове засідання не повідомили, у зв`язку з чим справа слуханням відкладена на 26 травня 2020 року. У судове засіданні 26 травня 2020 року сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неможливості прибуття у судове засідання не повідомили, у зв`язку з чим справа слуханням відкладена на 22 липня 2020 року. У судове засіданні 22 липня 2020 року належним чином повідомлені сторони не з`явились. До суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без особистої участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити у повному обсязі. До суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. ст. 110,112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , 23 вересня 2014 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, був укладений шлюб що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 450 від 23 вересня 2014 року. Подружнє життя позивача з відповідачем не склалось у зв`язку з несумісністю характерів. Сімейні стосунки постійно погіршувались, між ними постійно виникали конфлікти. В результаті вищевказаного вони втратили почуття любові, дружби та взаємоповаги. Кожен з них живе своїм життям, не турбуючись проблемами один одного. Примирення між ними неможливе, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Майнового спору та спору з приводу проживання та утримання дитини між сторонами немає. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07 квітня 2015 року. Дитина, на даний час, проживає з матір`ю. Відповідач на утримання дитини матеріальної допомоги не надає, не піклується про моральний, фізичний та психічний розвиток. Позивач самостійно утримувати дитину належним чином не в змозі. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В контексті даної статті батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріальне утримання дітей це обов`язок батьків. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає правом кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 17 травня 2017 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2037-У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Закон набрав чинності 08.07.2017 року. Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України (у редакції зі змінами від 08.07.2017 року), за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) одного з батьків. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сторони не можуть домовитися про розмір аліментів на утримання дитини, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду.

Outcome: approved