Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 25.07.2017 року у розмірі 36211,90 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики. Згідно п.1 Договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 30000,0 гривень, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 30000,0 гривень не пізніше ніж через один рік з моменту укладення даного договору, тобто до 12.06.2018 року включно на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.4 Договору позичальник зобов`язаний повернути суму позики, визначену в п.1 Договору в національній валюті України на умовах визначених договором. Згідно п.2 Договору сума позики, встановлена п.1 Договору, отримана позичальником від позикодавця в момент підписання Договору в повному обсязі. Підтвердження отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю. У відповідності до п.8 Договору у випадку невиконання позичальником зобов`язання за Договором, даний договір може бути поданий позикодавцем до стягнення в судовому порядку. Згідно з п.7 Договору у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Так, згідно даних розрахунків відповідач за весь час прострочення зобов`язаний сплатити 3963,0 гривень суму інфляційних втрат та 2248,90 гривень сума 3% річних. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 36211,90 гривень. Справа поступила до суду 11.02.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 02.03.2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. У зв`язку з відсутністю електроенергії у приміщенні Личаківського районного суду м.Львова судове засідання 06.04.2021 року було відкладено на 17.05.2021 року. У зв`язку із неявкою сторін у судове засідання 17.05.2021 року таке було відкладено на 24.06.2021 року. Разом з тим, 24.06.2021 року судове засідання відкладено на 13.09.2021 року у зв`язку із технічними несправностями проведення відеоконференції. Позивач та його представник 13.09.2021 року в судове засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з тим, представник позивача подав суду заяву, в якій зазначив про підтримання позовних вимог та просить розглядати справу у його відсутності, також не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності сторони позивача та відповідача, ухваливши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 13.09.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено,\~що 25.07.2017\~року [PERSON] \~та [PERSON] \~уклали Договір безпроцентної позики. Відповідно до п.1 Договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 30000,0 гривень, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 30000,0 гривень не пізніше ніж через один рік з моменту укладення даного договору, тобто до 12.06.2018 року включно на умовах, визначених цим Договором (а.с.5). Відповідно до п.4 Договору позичальник зобов`язаний повернути суму позики, визначену в п.1 Договору в національній валюті України на умовах визначених договором. Згідно з п.2 Договору сума позики, встановлена п.1 Договору, отримана позичальником від позикодавця в момент підписання Договору в повному обсязі (а.с.5). На підтвердження укладення договору позики, 25.07.2017 року відповідач склав розписку про позику у [PERSON] 30000,0 гривень (належним чином завірена копія розписки про отримання позики а.с.6). 01 грудня 2020 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення боргу за договором позики від 25.07.2017 року, яка залишена [PERSON] без відповіді (а.с.7). На даний час відповідач позики не повернув. З метою примусового стягнення заборгованості за вказаним Договором позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити чи наявні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Про це йде мова у постанові Верхового Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, в якій було зазначено про те, що якщо договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів то наявність розписки є необов`язковою. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення основної заборгованості за договором позики у розмірі 30000,0 гривень суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Що стосується стягнення з відповідача 3963,0 гривень інфляційних втрат та 2248,90 гривень 3% річних, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з п.7 Договору безпроцентної позики від 25.07.2021 року, у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням встановленого індексі інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (а.с.5). Згідно представленого позивачем розрахунку 3% річних та розрахунку інфляційних збитків згідно договору позики, укладеного 25.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , сума нарахувань становить 3963,0 гривень інфляційних втрат та 2248,90 гривень 3% річних (а.с.9, 10). Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %. На цій підставі, позивачем здійснено нарахування 3% річних та індексу інфляції, що полягає в компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати. Розмір заборгованості складає 36211,90 гривень з яких: заборгованість за договором позики 30000,0 гривень; розрахована сума за ставкою 3% річних 2248,90 гривень; інфляційні втрати 3963,0 гривень. Наданий розрахунок позивачем суд приймає до уваги, оскільки останній відповідає нормам закону. Суд дослідивши всебічно,\~повно,\~безпосередньо та\~об`єктивно наявні\~у справі\~докази,\~оцінив їх\~належність,\~допустимість,\~достовірність,\~достатність і\~взаємний зв`язок\~у сукупності,\~з`ясувавши усі\~обставини справи, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3963,0 гривень суми інфляційних втрат та 2248,90 гривень суми 3% річних підлягають до задоволення. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: approved