Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом та просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком в [ADDRESS] . Свої вимоги мотивують наступним. Житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві власності. В даному будинку зареєстровані, зокрема, [PERSON] син позивача та [PERSON] - внук, однак не проживають понад 12 років. У будинку відсутні їх особисті речі. Відповідачі на даний проживає у іншому будинку та забезпечені житлом Добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовляються. Тому, він змушена звернутися до суду. Позивач надала суду заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не прибули, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, не повідомили суд про причину неявки, не надав відзив на позов, тому судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Позивач у поданій заяві не заперечив проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З дослідженого реєстраційного посвідчення виданого КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Сокальською держнотконторою 07.10.1997р. реєстраційний №2-2049. З будинкової книги вбачається, що у будинку позивача зареєстровані, зокрема, [PERSON] та [PERSON] . З досліджених актів складеного комісією виконавчого комітету Белзької міської ради №132/02-09 від 24.04.2020р., №167/02-09 від 05.06.2020р. та №209/102-09 від 09.07.2020р. встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в належному позивачу будинку [ADDRESS] зареєстровані, однак фактично не проживають з 2000 року. Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Згідно ст.ст.8,18 Закону України «Про охорону дитинства»,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Разом з цим, згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, кожній дитині гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини. Оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] з поважних причин, оскільки визначення місця проживання дітей здійснюється на розсуд батьків, з якими дитина проживає. Враховуючи неповнолітній вік, відповідача, [PERSON] , який не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у житловому будинку [ADDRESS] обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення останнього права користування житлом належним позивачу, в якому проживав його батько. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що на думку суду, визнання дитини такою, що втратила право користування житлом порушує його право на житло, що є неприпустимим, а позбавлення його права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, судом встановлено, що неповнолітній відповідач був поселенний і зареєстрований зі згоди власника - позивача. Також, суд дійшов висновку, що враховуючи їх неповнолітній вік, [PERSON] , [INFO] , він не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах він зареєстрований. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимог підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial