Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач, Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 1222547,49 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 15.04.2019 до Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява [PERSON] , який працює на посаді майстра лісу Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС», про те, що він виявив чотирьох невідомих осіб, що здійснюють незаконну порубку дерев в кварталі №178 виділ 14 та №179 виділ 10 Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС». Відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за №12019220280000531 від 16.04.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України. 17.04.2019 було проведено огляд ділянки місцевості, орієнтовною площею 0,8 га, яка розташована у виділі 14 кварталу 178 та виділі 10 кварталу 179 Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС», в ході проведення якого на всій площі вказаної ділянки були виявлені пні та фрагменти стовбурів дерева породи Сосна звичайна, у кількості 5 сухостійних пня та 183 сиро ростучих, на які в подальшому ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області було накладено арешт. Проведеною експертизою встановлено, що сума завданих збитків внаслідок скоєння даного кримінального правопорушення становить 122 2547, 49 грн. 30.09.2019 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження, в зв`язку з відсутністю в діях встановлених осіб складу кримінального правопорушення. 02.10.2019 слідчим направлено до ДП «ХЛНДС» матеріали для відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням. Представником відповідача, [PERSON] - [PERSON] надано письмовий відзив, у відповідності до якого зазначено, що [PERSON] не причетний до незаконної вирубки лісу, яка сталась 15.04.2019 на території Дергачівського лісництва. В цивільному позові і доданих до нього матеріалів відсутні належні, допустимі і достовірні докази вчинення [PERSON] дій із незаконної вирубки лісу. Так, фактичні обставини, викладені у постанові слідчого про закриття кримінального провадження №12019220280000531 через відсутність складу злочину, не вважаються такими, що звільняють позивача від їх доведення у цивільному судочинстві, оскільки такі обставини, відповідно до ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України, мають встановлюватись виключно судами. Постанови судді про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.65 КУпАП за незаконну порубку лісу позивачем не надано. Більше того, протокол за цією статтею не складався, хоча на момент виявлення незаконної порубки лісу було однозначно зрозуміло, що розмір шкоди не достатній для притягнення особи до кримінальної відповідальності. Також, представник відповідача вважає, що у позовній заяві не обґрунтовано порушення прав відповідачем, [PERSON] , і не додано достатніх для підтвердження доказів. Так, Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» просить стягнути на їх користь шкоду, завдану лісу на території Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС», проте не надає жодних доказів того, що земельна ділянка на якій було зроблена незаконна вирубка лісу, перебуває у власності позивача. У разі, якщо земля Дергачівського лісництва належить на праві власності органу місцевого самоврядування, то позов про відшкодування збитків має бути поданий компентними органами, які в інтересах українського народу, відповідно до ст. 13 Конституції України, здійснюють право власника цього майна. Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надала до позову документів, які підтверджують їх повноваження бути цивільними позивачами у справі із відшкодування збитків, завданих незаконним користуванням лісів. Оскільки у цій справі орган місцевого самоврядування особисто не звернувся із цивільним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, то можна зробити висновок, що цивільний позов поданий особою, яка не має цивільної дієздатності, а тому, відповідно до п.1 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд може залишити його без розгляду, або відмовити у задоволенні позовних вимог через недоведеність і необґрунтованість. Крім того, відповідачем [PERSON] з адвокатом Прядко О.О. укладено договір про надання правової допомоги №8/21 від 25.02.2021, та відповідно до п.3.3 вказаного договору вартість послуг із представництва інтересів відповідача складає 50% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних громадян за 1 годину. З огляду на обсяг послуг, які будуть надані клієнту у цій справі щодо захисту від необґрунтованих дій позивача, орієнтовна вартість судових витрат буде складати 20 000,00 гривень. В зв?язку з зазначеним у відзиві представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» відмовити та стягнути з позивача Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», судові витрати, які будуть понесені відповідачем під час розгляду справи в суді в розмірі 20 000,00 гривень за отримання професійної правничої допомоги адвоката. Представником відповідача, [PERSON] - [PERSON] надано суду відзив на позовну заяву, у відповідності до якого зазначив, що з доводами позову відповідач, [PERSON] категорично не згоден, вважає подачу позовної заяви в отриманому вигляді безпідставною через відсутність цивільної дієздатності позивача, доводи викладені в позовній заяві не мотивовані, винність відповідача у наявності складу цивільно-правової відповідальності не доведеною, а розмір збитків таким, що не відповідає викладеним доводам позовної заяви. ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» просить стягнути на їх користь завдані кримінальним правопорушенням збитки через незаконну вирубку лісу на території Дергачівського лісництва, проте матеріали позову не містять жодних доказів на підтвердження права власності чи постійного користування зазначеною лісовою ділянкою, на якій виявлена незаконна на думку позивача вирубка лісу. Враховуючи той факт, що ліси належать українському народові, а територія Дергачівського лісництва розташована в межах Дергачівського району, позивачем має бути або Дергачівська районна державна адміністрація, або орган місцевого самоврядування, на території якого здійснено вирубку. В разі якщо повноваження постійного лісокористування закріплені за позивачем, суду мають бути надані підтверджуючі документи, в противному разі в позові має бути відмовлено лише з порушенням правил цивільно-правової дієздатності. Крім того матеріали позову не мають жодного доказу наявності вини у вчиненні вирубці лісу відповідача, [PERSON] . Навпроти, відповідач вважає, що дану вирубку очолив лісничий, а вину вирішив перекласти на інших осіб, що з тих чи інших причин знаходились в даній лісовій місцевості, при чому такі причини з`ясовані не були, доказами не доведені. По факту розслідування кримінального провадження №12019220280000531 слідчий виніс постанову про закриття провадження через відсутність складу злочину, що вказує на відсутність в діях відповідача, [PERSON] як умислу злочину, наслідками щодо незаконної вирубки та причинно-наслідкового зв`язку. Таким чином, відповідач, [PERSON] не є таким, що вчинив правопорушення, а докази кримінального провадження надані в цивільному судочинстві відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України є неналежними доказами й прийматись судом не можуть. [PERSON] не причетний до незаконної вирубки лісу, яка сталась 15.04.2019 на території Дергачівського лісництва, а його знаходження на місці прибуття працівників поліції обумовлено було тим, що знайомий [PERSON] попросив принести продукти харчування та деякі особисті речі йому на роботу, чим можливо умисно вирішив перекласти відповідальність на якомога більше осіб за вчинені дії. Крім того до матеріалів позову надано висновок експерта ХНДІСЕ ім. Засл.проф. М.С. Бокаріуса, однак в дослідницьку частину поставлене питання щодо вирубки на двох ділянках, при чому жодних доводів та доказів щодо причетності відповідача, [PERSON] до незаконної вирубки в кварталі 179 виділ 10 не надано, що є спробою перекласти свою бездіяльність на відповідача, [PERSON] , який не причетний також і до вказаного правопорушення, а тому розмір збитків протиправно завищений через неправильне визначення в постанові слідчого кварталу незаконної вирубки. Крім того представник відповідача зазначив, що 25 лютого 2021 року між ним та [PERSON] укладено адвокатську угоду №022052 про надання правничої допомоги, предметом якої є представництво та захист інтересів клієнта в цивільній справі №619/3545/20, а також в інших цивільних або кримінальних справах за участю клієнта в будь-якій інстанції. На підтвердження повноважень адвоката для участі у даній цивільній справі виписано ордер, примірник якого надається суду, а копія сторонам у справі. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача документально підтверджені судові витрати по справі, які складаються із витрат на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 8 000 гривень. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися своєчасно та належним чином. Представник третьої особи, Офіса Генерального прокурора України, в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» просить стягнути на їх користь завдані кримінальним правопорушенням збитки через незаконну вирубку лісу на території Дергачівського лісництва. 15.04.2019 до Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява [PERSON] , який працює на посаді майстра лісу Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС», про те, що він виявив чотирьох невідомих осіб, що здійснюють незаконну порубку дерев в кварталі №178 виділ 14 та №179 виділ 10 Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС». Відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за №12019220280000531 від 16.04.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України. 15.04.2019 під час огляду місця події - відкритої ділянки місцевості (квартал 178 виділ 14 та квартал 179 виділ 10) Дергачівського лісництва, було виявлено та вилучено: пила бензинова, цепна «Kratos» БПК 45, пила бензинова, цепна «Stihle» MS 440, на які в подальшому ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області було накладено арешт. 17.04.2019 було проведено огляд ділянки місцевості, орієнтовною площею 0,8 га, яка розташована у виділі 14 кварталу 178 та виділі 10 кварталу 179 Дергачівського лісництва ДП «ХЛНДС», в ході проведення якого на всій площі вказаної ділянки були виявлені пні та фрагменти стовбурів дерева породи Сосна звичайна, у кількості 5 сухостійних пня та 183 сиро ростучих, на які в подальшому ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області було накладено арешт. Постановою старшого слідчого СВ Дергачівського ВП ГУ НП в Харківській області Пупань Л.С. від 30.09.2021 кримінальне провадження №12019220280000531 від 15.04.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Виділено в копіях матеріали з кримінального провадження №12019220280000531, які для подальшого вирішення питання, щодо притягнення до адміністративної відповідальності винних осіб, направлено на адресу ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Копії постанови направлено керівнику Дергачівської місцевої прокуратури та до ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Речові докази - пилу бензинову, цепну «Kratos» БПК 45 та пилу бензинову, цепну «Stile» МS 440, які було вилучене 15.04.2019 під час огляду місця події - відкрита ділянка місцевості (квартал 178 виділ 14 та квартал 179 виділ 10) Дергачівського лісництва залишено на зберіганні у камері схову речових доказів Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області. Речові докази - деревину, на яку згідно до ухвали Дергачівського районного суду, Харківської області 13.08.2019 накладено арешт, залишено на відповідальному зберіганні ДП «ХЛНДС», якому в особі директора ДП «ХЛНДС» Мостепанюка М.М. вручено вказану вище ухвалу суду. Таким чином, під час судового розгляду справи в порядку цивільного судочинства позивач повинен був надати суду належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують, що саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] здійснили незаконну порубку дерев, їх протиправними діями була завдана шкода, а також, що дії відповідачів були неправомірними та винними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Так, матеріали справи не мають жодного доказу наявності вини у вчиненні вирубці лісу відповідачами, оскільки по факту розслідування кримінального провадження №12019220280000531 слідчий виніс постанову про закриття провадження через відсутність складу злочину, що вказує на відсутність в діях відповідачів умислу злочину, наслідками щодо незаконної вирубки та причинно-наслідкового зв`язку. Крім того, згідно вищевказаної постанови про закриття кримінального провадження виділено в копіях матеріали з кримінального провадження №12019220280000531, які для подальшого вирішення питання, щодо притягнення до адміністративної відповідальності винних осіб, направлено на адресу ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Копії постанови направлено керівнику Дергачівської місцевої прокуратури та до ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Проте під час судового розгляду встановлено, що матеріали щодо притягнення до адміністративної відповідальності винних осіб не складалися. Так, докази притягнення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, в матеріалах справи відсутні. Клопотань щодо витребування будь-яких інших доказів, допиту свідків, суду не заявлялось. Крім того, в судовому засіданні представником позивача було надано відповідь, що ухвалу слідчого судді про накладення арешту на зазначине вище майно скасовано, а деревину реалізовано. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів містять положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до яких доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Так, матеріали позову не містять жодних доказів на підтвердження виявлення незаконної, як зазначає позивач, вирубки лісу. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, а частиною 7 статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, встановлених законом. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про відшкодування збитків заподіяних кримінальним правопорушенням, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, не довів істотність значення обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відшкодування збитків заподіяних кримінальним правопорушенням, позивач відповідно до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних та допустимих доказів вини відповідачів у заподіянні шкоди, а самостійний збір доказів судом неможливий, то суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується. Щодо вимоги представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. та представника відповідача, [PERSON] - [PERSON] про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акт прийому передач, а також докази щодо сплати вказаних послуг. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Надані суду документи не містять відомостей щодо витрат по кожному виду послуг, які надавались адвокатом при здійсненні правничої допомоги, як того вимагає ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), а також відсутності доказів щодо сплати за послуги з правової допомоги, позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що вимоги представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. та представника відповідача, [PERSON] - [PERSON] про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн., задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: dismissed