Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить визнати недійсним договір № 362/11/27/2007-840 та № 163/11/27/2007-980 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором від 16 вересня 2019 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та фізичною особою [PERSON] ; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що позивач перебував у договірних відносинах із банком, адже між сторонами було укладено кредитний договір. Через невиконання зобов`язань за договором із сторони позивача у 2010 році судовим рішенням було стягнуто заборгованість. У 2019 році між відповідачами укладено оспорюваний договір, у зв`язку із чим ухвалою суду здійснено заміну стягувача з банку на фізичну особу [PERSON] . Вважає, що відступлення права вимоги за кредитним договором фізичні особі, яка не наділена правом надання фінансових послуг суперечить ч. 3 ст. 512, ст. 1054 ЦК України, що є підставою для визнання такого недійсним. Відповідні аргументи позивача узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10 листопада 2020 року № 638/22396/14-ц. Вирішити питання судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Відповідачем подано відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи, що право грошової вимоги до позивача отримав на підстав проведених електронних торгів та в подальшому укладено оспорюваний договір. Заміна сторони кредитного договору, право надання фінансових послуг у відповідності до цього договору не відбувалась. За спірним договором відбувалась заміна кредитора у грошовому зобов`язанні, а не заміна кредитодавця у кредитному договорі. Оспорюваний договір не є договором факторингу, який повинен укладатися між фінансовими установами. У зв`язку із викладеним просить у позові відмовити. Позивачем подано відповідь на відзив, яка містить пояснення щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх відхилення. Наводять положення оспорюваного договору відповідно до яких право вимоги повинно було перейти до [PERSON] лише після сплати ціни продажу, який проведений на електронних торгах, однак жодних доказів цього не подано. Оспорюваний договір містить ознаки факторингової операції, учасником якої не може бути фізична особа, а відтак за правовою сутністю є договором факторингу. Просить позов задовольнити. Відповідачем направлено до суду додаткові пояснення по справі у яких викладено наступні аргументи. Оспорюваний договір не потрібно ототожнювати із договором факторингу, адже між такими є відмінності про які наголосив Верховний Суд у постанові від 03 вересня 2019 року № 910/14255/18. Фінансові установи не позбавлені можливості укладати договори про відступлення права вимоги на підставі ст. 512 ЦК України. В спірному договорі сторони не домовлялись про факторингові операції. У зв`язку із цим, аргументи позивача із цього питання не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. 30 грудня 2020 року ухвалою судді у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 04 січня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 05 лютого 2021 рік. 05 лютого 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримала позо з підстав викладених у заявах по суті. Просить такий задовольнити. Не заперечила проти розгляду справи у відсутності осіб, що не з`явились. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечив проти позову з підстав викладених у заявах по суті. Не заперечив проти розгляду справи у відсутності осіб, що не з`явились. У судове засідання позивача та представник відповідача ПАТ «КБ «Надра» не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, а тому з урахуванням думки присутності учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. 13 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] (позивачем у справі) укладено кредитний договір № 362/П/27/2007-840. Банком надано [PERSON] кредит у сумі 98800,00 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу№ 5238 від 13 вересня 2007 року, з кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2037 року. З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено іпотечний договір /арк. спр. 8-11, 14-15/. У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права. 05 листопада 2010 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва № 2-2502/10 стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 362/П/27/2007-840 у розмірі 118901,23 доларів США, що в еквіваленті становить 91553947 грн та вирішено питання судових витрат /арк. спр. 18-19/. Згідно з протоколу електронного аукціону від 28 серпня 2019 року № UA-EA-201908-05-000046-b актив лоту (право вимоги за кредитними договорами: 362/П/27/2007-840 від 13.09.2007; № 163/П/27/2007-980 від 27.06.2007. Ціна продажу лоту 2902872,60 грн. Переможець учасник [PERSON] . Переможець електронних торгів зобов`язується підписати договір (договори) купівлі-продажу/відступлення права вимоги придбаного активу (майна) протягом 20 робочих днів з наступного за днем формування протоколу електронного аукціону. 16 вересня 2019 року між Публічним акціонерний товариством «Комерційний банк «Надра» (первісний кредитор), ліквідація якого здійснюється на підставі постанови Правління національного банку України від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» в особі представника Гришкової Є. Ю., яка діє на підставі довіреності та рішення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів та [PERSON] (новий кредитор) укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором № 362/П/27/2007840 та 3 163/П/27/2007-980. Відповідно до умов договору та за результатами відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги первісний кредитор передає у власність новому кредитору, а останній приймає у власність права вимоги до позичальника за кредитним договором від 13 вересня 2007 року 3 362/П/27/2007-840 та від 27 червня 2007 року 3 163/П/27/2007-980 з додатковими угодами/договорами зазначеними у додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти у сумі і порядку, визначеним цим договором, а саме ціну продажу за результатами відкритих торгів (аукціону) у розмірі 290282,60 грн (п. п. 2.1, 4.1 договору). Факт сплати ціни продажу підтверджено квитанцією від 03 вересня 2019 року № 0.01454261663.1. Таким чином, суд критично оцінює доводи сторони позивача щодо відсутності підтвердження сплати такої ціни, що свідчить про фіктивність укладення оспорюваного договору, адже такі спростовані належним та допустимим доказом, будь-яких заперечень щодо недостовірності такого доказу стороною позивача не подано, не доведено та судом не встановлено із наявних матеріалів справи. Таким чином між сторонами виникли спірні відносини щодо недійсності оспорюваного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 650 цього Кодексу особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (ч. 5 ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 цього Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ст. 1054 цього Кодексу кредитодавцями у кредитних правовідносинах є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Таким чином, можна прийти до переконання, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц. Попри те, спірні правовідносини між сторонами виникли у процесу ліквідації банку ПАТ «КБ «Надра», а відтак щодо суб`єктного складу оспорюваного договору суд прийшов до наступного. Процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені ст.46 цього Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо. Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2 (далі - Положення), яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)». Після 21 листопада 2016 року у Положенні залишилась норма, наступного змісту: реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу. Аналізуючи вищенаведені норми, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, суд прийшов до переконання про те, що такі допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. Повертаючись до матеріалів справи, суд повторюється, що договір відступлення прав вимоги було укладено 16 вересня 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» (який перебуває в стані ліквідації) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] за результатами проведення 28 серпня 2019 року електронних торгів з продажу активів банку, що ліквідується. Згідно з п. 1.2 оспорюваного договору сторони визначили, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором. При цьому суд враховує, що відкликання Національним банком України 04 червня 2015 року банківської ліцензії ПАТ «КБ «Надра», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «Надра» законодавством не визначені. В той же час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що відповідач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19. Таким чином, враховуючи наведене вище суд критично оцінює доводи позивача щодо неналежного суб`єктного складу та аргументам про відповідність умов оспорюваного договору ознакам факторинговому договору , адже такі спростовується нормами чинного законодавства України, які проаналізовані у цьому рішенні суду та встановленими обставинами справи, а відтак приходить до висновку про їх необґрунтованість. Доводи позивача про наявність умов для недійсності оспорюваного договору, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного суду викладеною у поставі від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, суд зазначає, що спірний договір відступлення прав вимоги за кредитним договором був укладений у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами. Таким чином, під час розгляду справи судом останній не встановив законних підстав недійсності договору, адже позивачем цього не доведено у відповідності до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України правомірність заявленої вимоги про визнання оспорюваного догорав недійсним, а відтак відсутні підстави для визнання недійсними договору від 16 вересня 2019 року про відступлення права вимоги, а тому у позові необхідно відмовити за недоведеністю. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зварення до суду із позовом сплачено судовий збір у розмірі 840,00 грн за подання позовної заяви до суду та 420,40 грн за подання заяви про забезпечення позову. У зв`язку із відмовами у позові та заяві про забезпеченні позову, суд прийшов до переконання про покладення судових витрат на сторону позивача у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed