Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач в серпні 2015 року звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою в якій просила визнати недійсним з моменту цого укладення договору дарування квартири [ADDRESS], укладений 02.06.2014 р. між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 541. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 02.06.2014 р. між нею та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належала їй на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 січня 1994 року Відділом приватизації державного житла Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням від 30 січня 1994 року № 3965. Право власності було зареєстровано 15.02.1994 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», реєстраційний номер 329589180000, номер запису 1640. Підтвердженням вчинення вказаної угоди є нотаріально посвідчений договір дарування квартири від 02.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О., зареєстрований в реєстрі за № 541. Зазначає, що на період укладення договору дарування вона є людиною похилою віку, непрацездатною пенсіонеркою, потребує догляду, знаходилась в тяжкому стані, погано бачила та погано чула, не могла прочитати те, що підписувала, не розуміла, що робить, вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, міркувала, що лише після своєї смерті, спірна квартири перейде у власність відповідача. Вказує, що з початку підписання договору відповідачка проявляла ознаки турботи , приблизно один раз на місяць приїздила до неї, привозила продукти харчування та медикаменти. Однак з вересня 2014 р. відповідачка почала вимагати у позивача грошові кошти на власні потреби. В період з вересня 2014 р. по грудень 2014 р. відповідачка отримала від позивача 5 700,00 грн. на власні потреби. В кінці 2014 р. відповідачка вимагала від позивачка 7000,00 грн., оскільки позивачка не мала таких грошей, вона відмовила їй, після чого остання перестала приїздити до неї, телефонувати їй та цікавитися її самопочуттям. Позивачка вважає, що вищевказані дії відповідачки відносно неї є підставою для визнання договору дарування квартири недійсним, в зв'язку з тим, що є реальна загроза для неї залишитись без житла. Вважає, що договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховання дійсного правочину, - договору довічного утримання. Як зазначає позивач, укладаючи договір дарування з відповідачем, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилилась щодо змісту правочину, неправильно сприймала угоду та її істотні умови. При укладенні договору дарування вона не зрозуміла відповідача та нотаріуса, що привело її до неправильного сприйняття фактичних обставин правочину та природи укладеного договору. Укладаючи договір дарування квартири, позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Таким чином, позивач вважає, що оспорюваний нею договір дарування квартири, укладений внаслідок помилки щодо природи правочину, тому даний договір повиннен бути визнаний недійсним. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 01.11.2017 року матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні фактично відтримала позов. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Більшина С.О. в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в матеріалах справи знаходиться заява нотаріуса в якій просить розглядати справу за її відсутності. Вислухавши пояснення сторін у справі, врахувавши їх доводи та дослідивши надані письмові докази, яким надана оцінка в їх у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з такого. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 02 червня 2014 року між позивачем, [PERSON], і відповідачем, [PERSON], було укладено договір дарування квартири, відповідно до п. 1 умов якого позивач (дарувальник) передала в дар, а відповідач (обдарований) прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 541. З даного договору вбачається, що предмет дарування належить позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 30 січня 1994 року Відділом приватизації державного житла Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням від 30 січня 1994 року № 3965. Право власності було зареєстровано 15.02.1994 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», реєстраційний номер 329589180000, номер запису 1640. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 113486565 від 02.06.2014 року, вбачається, що з 02.06.2014 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування . З наданих суду доказів убачається, що позивач [PERSON] є людиною похилого віку (1921 року народження), пенсіонерка, має хворобливий стан. В силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснень у п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з роз`ясненнями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті203 та статті229 ЦК України. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, позивач зазначила, що, укладаючи договір дарування з відповідачкою, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилилась щодо змісту правочину, неправильно сприймала угоду та її істотні умови, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою, ніколи б не підписала договір дарування квартири, оскільки відповідачка запевняла її, що спірний договір є правочином по довічному утриманню. Суд бере до уваги той факт, що у відповідності до п. 1 договору дарування, дарувальник передала в дар, а обдарований прийняв в дар квартиру [ADDRESS]. Відчужене майно, яким є квартира є єдиним житлом позивача, в процесі його відчуження (укладення спірного договору дарування квартири) позивач продовжує проживати у спільній квартирі та сплачувати комунальні послуги. Позивач, відчужуючи своє майно, з реєстрації у спірній квартирі не знята. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставина щодо помилкового сприйняття дійсної природи договірних правовідносин також підтверджується тим, що позивач продовжує проживати у квартирі, яка є предметом дарування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що під час укладення спірного договору у позивача було відсутнє волевиявлення щодо відчуження належного їй нерухомого майна шляхом дарування, факт продовження її проживання у квартирі свідчить про те, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому такий договір має бути визнаний недійсним. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки доводи позивача обґрунтовані, засновані на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст. 6, 16, 203, 215, 229, 235, 626, 627, 717 ЦК України,

Outcome: approved