Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач зазначила, що 22.03.2016 року помер її батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 2га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. Позивач як спадкоємець за законом, не може оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки не подані документи на підтвердження права власності спадкодавця на майно, тобто нотаріусу не подано свідоцтво про право власності. Надати оригінал свідоцтва про право власності позивач не має згоди, оскільки він в неї відсутній. Отримати повторне свідоцтво або ж його копію вона не має змоги, оскільки вказані документи надаються лише власникам. У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Представник Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області в судове засідання не зявився, заявою просить суд розглянути справу без його участі. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. 22.03.2016 року помер батько позивача, [PERSON] (а.с.7-8). Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку, площею 2га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області , на яку претендує позивач як дочка і як єдиний спадкоємець 1 черги за законом. Для вирішення питання про коло спадкоємців судом витребувана спадкова справа після смерті [PERSON]. Згідно її матеріалів, з заявою про прийняття спадщини позивач звернулася у встановлений законом строк. Даних про інших спадкоємців за законом або заповітом, які б звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, або прийняли її в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкова справа не містить. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем за законом, яка своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 2га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області оскільки в неї відсутній оригінал правовстановлюючого документу. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Заповіту на спірну ділянку спадкодавцем складено не було. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Осіб, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.11). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини згідно ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: approved