Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ТОВ «Максус Лізинг» (Відповідач) про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В якому просить суд визнати договір фінансового лізингу №01404 від 07.05.2018 року, укладений між сторонами недійсним; стягнути з Відповідача на його користь 24000 грн. - авансовий платіж за договором фінансового лізингу №01404 від 07.05.2018 року), інфляційні витрати у розмірі 47 грн., комісію за здійснення банківського переказу у сумі 240 грн., а разом 24 287 грн., які знаходяться (перераховані ним) на рахунок №26000170000087, відкритий в ПАТ «Універсал Банк, МФО 322001). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07.05.2018 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №01404 (далі Договір). Підставою звернення до Відповідача було намагання придбати транспортний засіб «Лада-Веста», 2016 року випуску, без пробігу за 170 100 грн., про продаж якого він дізнався з оголошень в мережі Інтернет. 07.05.2018 року Позивач приїхав до м. Харків, де його зустрів представник ТОВ «Максус Лізинг» та розповіла про умови отримання автомобіля, згідно якого він повинен внести авансовий платіж у сумі до 25% його вартості та надала квитанцію про на сплату на реквізити Відповідача для сплати авансового платежу за Договором, котрий вона буде готувати, хоча номер вже надала №01404. Сплативши суму у розмірі 24 000 грн. як авансовий платіж за Договором фінансового лізингу № 01404, а також комісію у сумі 240 грн. за здійснення банківського переказу, йому був наданий Договір, який складався з 15-ти аркушів дрібним шрифтом, нотаріально незасвідчений, який він не міг фізично вивчити, однак помітив, що п. 1.1 Договору предмет лізингу зазначено - «Lada, 1.6, 5MT, 2 WD», та не зазначено вартості у п.8.2 Договору. На його незадоволення йому було надано Акт обраного автомобіля до договору №01404 від 07.05.2018 р., без печаток та підписів з боку ТОВ «Максус авто лізинг», хоча договір укладав з ТОВ « Максус Лізинг», та було роз'яснено, що у Відповідача є певні проблеми з постачанням техніки, замовлений ним автомобіль перебуває у іншому регіоні та при його транспортуванні можливі складнощі, а не визначення вартості автомобіля, ніяких обставин виконання Договору не змінює. Так, як він вже здійснив оплату, то йому нічного не лишалось як довіритись представнику Відповідача. У подальшому представник Відповідача, Юлія перестала відповідати на дзвінки, та при можливості спілкування пояснювала складності надання автомобіля надуманими відмовками. Проте, що йому не нададуть зазначений автомобіль, або аналог він не мав гадки, а про категоричні вимоги Договору про неповернення грошових коштів у разі розірвання договору йому не було роз'яснено, а вивчити повністю Договір не мав можливості, так як сплатив вже кошти. Вивчивши вдома Договір він зрозумів, що відносно нього здійснили прикриті Договором шахрайські дії. При підписанні Договору та сплати коштів, з внесенням Відповідачем хибних даних, щодо предмету лізингу він був здійснений під впливом обману, його внутрішня воля сформувалась невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями Відповідача. Крім того, пункти Договору встановлюють односторонню відповідальність лізингоодержувача і в силу цього є несправедливими. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, 07 травня 2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» укладено договір №01404 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб Lada, 1.6, 5MT, 2 WD, згідно п. 8.2 статті 8 вищевказаного договору вартість предмету лізингу не визначена (а.с. 18-25). Відповідно до Додатку №1 до Договору визначено предмет лізингу транспортний засіб марки Lada Vesta SW, вартість предмета лізингу 170 100,00 грн., авансовий платіж 24 000,00 грн., дата поставки 08.05 - 10.05.2018, залишок 146 100,00 грн. (а.с.18). [PERSON] 07 травня 2018 року вніс на рахунок Відповідача авансовий платіж за Договором в сумі 24 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 4 від 07.05..2018 (а.с.17). Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Згідно з п. 1.7 ст. 1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Пунктом 9.1 ст. 9 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно п. 9.2 ст. 9 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 25 відсотків зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. Крім того, п.12.1 ст. 12 Договору передбачає, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та /або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Договору в такому випадку не повертається. Відносини, які виникли у зв'язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу, а тому вказані правовідносини між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, стаття 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16.12.2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи №6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1ст.628 ЦК України). Відповідно до ч.1ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частина 1 статті 220 ЦК України регламентує, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Lada 1.6, 5MT, 2 WD, а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ст. 799 ЦК не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Судом під час розгляду справи було встановлено, що згідно з умовами Договору позивачу надано право вибору продавця предмету договору (п.1.4, п.3.4.9), а також надано право розірвання договору (п.12.3), передбачено солідарну відповідальність лізингодавця за якість предмету лізингу (п.1.5). Водночас судом встановлено, що згідно з оспорюваним Договором у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Також стаття 12 спірного Договору передбачає підстави відповідальності позивача, як Лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушення ним умов укладеного договору та не передбачає жодної відповідальності Відповідача, як Лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктами 2,4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, та не передбачає права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежне виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника), що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому такі умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд погоджується з доводами позивача про те, що при укладанні договору сторонами остаточно не визначено Предмет лізингу та його вартість. Так у додатку № 1 до договору лізингу № 01404 від 07.05.2018 взагалі невизначено, що вартість предмету лізингу «Lada Vesta SW» на дату підписання Договору складає 170 100 грн. Визначено строк поставки предмету лізингу 08.05.-10.05.2018 року, водночас у Договорі у п. 8.2 ст.8 вартість Предмета Лізингу взагалі не визначено та згідно п. 11 ст. 1 Договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб Lada, 1.6, 5MT, 2 WD. (а.с. 18, 27). Зазначена обставина вказує на те, що між сторонами договору не було узгоджено вартість та взагалі предмет лізингу, адже умови договору лізингу та додаток до нього визначають різну ціну предмету та взагалі різний предмет лізингу. Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відвовідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору та в частині стягнення з відповідача авансового платежу в розмірі 24 000 гривень як наслідку його недійсності. Крім того, відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. А тому вимоги, щодо стягнення 3% річних у сумі 47 грн. також підлягають задоволенню в межах заявлених вимог. Разом з тим, стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача комісії за здійснення банківського переказу 240 гривень, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказана сума не вважається збитками у розумінні вимог ст. 22 ЦК України. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 409,60 грн. виходячи з такого розрахунку: за вимоги немайнового характеру з приводу визнання договору недійсним - 704,80 грн.; за вимогами майнового характеру з приводу стягнення грошових коштів - 704,80грн.) На підставі ст.ст.23,215, 216,220, 628, 638,799,806, 807 ЦК України, Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг»,

Outcome: partial