Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, який в подальшому 23.05.2017 р. уточнив. Згідно уточненого позову просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ІнГЗК») на його користь невиплаченої вихідної допомоги при звільненні в розмірі 9494 грн. 40 коп., середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 31.05.2008 р. по 31.12.2008 р. в розмірі 31648 грн., в іншій частині позовні вимоги просив залишити без розгляду, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку її виплати в сумі 13403 грн. 89 коп. Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року було залишено без розгляду позовні вимоги в частині вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку її виплати в сумі 13403 грн. 89 коп. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що з 17.01.1969 року по 01.05.1988 року та з 26.05.1989 року по 30.05.2008 року він працював на підприємстві відповідача. Був звільнений 30.05.2008 року за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Від свого представника він дізнався, що йому при звільненні відповідач зобовязаний був виплатити вихідну допомогу на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідно до зазначеного пункту Галузевої угоди відповідач зобовязаний був виплатити позивачу при його звільненні у звязку з виходом на пенсію одноразову допомогу - три середні заробітні плати у звязку з роботою на одному і тому ж підприємстві більше 20 років, а саме: 37 років 5 місяців 13 днів. Виконання положень Галузевої угоди є обовязковим для підприємств гірничо-металургійного комплексу, в тому числі і для відповідача. Норми і положення галузевої угоди є обовязковими для застосування як мінімальні гарантії при укладенні колективних договорів. Середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням становила 3164 грн. 80 коп. Тому розмір вихідної допомоги, яку повинно було виплатити підприємство відповідача, становить 9494 грн. 40 коп. (3164,80 грн х 3 = 9494,40 грн). Крім того, відповідач зобовязаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобовязаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, що лише за період недоплати з 31.05.2008 р. по 31.12.2008 р. (215 днів) складає 31648 грн., із розрахунку при середньоденній заробітній платі 147 грн. 20 коп. та 215 днях недоплати - сума становить 31648 грн. (147,20 грн. х 215 дня = 31648 грн.). Щодо застосування строків позовної давності, позивач зазначив, що відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань не надходило. Судом ухвалено про закінчення розгляду справи без участі позивача, за участі його представника. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про перенесення розгляду справи не надходило. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у позові. Суду пояснив, що положення Галузевої угоди поширюється на відповідача, а тому відповідач при звільненні позивача мав виплатити йому одноразову вихідну допомогу на підставі Галузевої угоди, оскільки одноразова вихідна допомога в розмірі 9494 грн. 40 коп. не була виплачена, в такому разі відповідач повинен виплатити середню заробітну плату за час затримки при розрахунку за період з 31.05.2008 року по 31.12.2008 року в розмірі 31\~648 грн. Щодо застосування строків позовної давності, представник позивача зазначив, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги строк позовної давності не застосовується. Просить уточнений позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, надала заперечення на позов та підтримала їх у судовому засіданні, з яких слідує, що [PERSON] був звільнений з ВАТ «ІнГЗК» (назва підприємства на той час), у віці 61 рік - 30.05.2008 року за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію, згідно статті 38 КЗпП України, на підставі наказу № 855. На момент звільнення позивач вже отримував пенсію за віком на пільгових умовах з 20.01.1997 року. У відповідності до ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивач отримав від відповідача виплату всіх належних йому сум. Позивач зазначає в своїй позовній заяві, що він мав право при звільненні на виплату одноразової вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат на тій підставі, що був звільнений на пенсію і мав стаж роботи на підприємстві більше ніж 20 років. Але з таким твердженням відповідач не погоджується в звязку з тим, що відповідач в своїй роботі керувався Колективним договором, який кожні 2 роки укладається у відповідності до Закону України «Про колективні договори і угоди» з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, узгодження інтересів найманих працівників і власників та уповноважених ними органів. На момент звільнення позивача діяв Колективний договір на 2007-2008 роки, укладений між Дирекцією та профспілковим комітетом відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (назва підприємства на той час). Згідно підпункту 3 пункту 3.11 даного Колективного договору - одноразова матеріальна допомога виплачується працівникам товариства у разі їх звільнення з роботи за власним бажанням в зв язку з виходом на будь-яку трудову пенсію в розмірі місячного окладу (тарифу) при умові безперервного стажу роботи на комбінаті для чоловіків не менше 20 років. Відповідно до трудової книжки позивача його безперервний стаж роботи у відповідача на момент звільнення становив 19 років 5 днів, тобто був меншим, ніж 20 років. Відповідно до трудової книжки позивача, його безперервний стаж роботи у відповідача на момент звільнення становив 19 років 5 днів, тобто був меншим ніж 20 років, тому позивач не мав права на отримання такої допомоги при звільненні. Основним доказом позивач вказує Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки, згідно п. 6.1 якої, на думку позивача, відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу. Згідно доданої до матеріалів справи Галузевої угоди, відповідач не є стороною угоди і, відповідно, її підписантом. Галузева угода не була підписана генеральним директором від імені товариства, яке є відокремленою юридичною особою. Згідно п. 1.6 діючого Статуту відповідача та п. п. 4.2 і 4.3 Статуту ВАТ «ІнГЗК» (діяв станом на 01.01.2006 року) Товариство з моменту його державної реєстрації є юридичною особою, створеною за законодавством України, має відокремлене майно, самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в банківських установах. Згідно п. 17.2 діючого Статуту та п. 13.4.1 Статуту ВАТ «ІнГЗК» від імені Товариства діє Генеральний директор Товариства, який представляє його інтереси перед юридичними та фізичними особами, державою, державними та громадськими установами, вчиняє від імені Товариства правочини та інші юридично значимі дії. Враховуючи, що Галузева угода не була підписана Генеральним директором відповідача, як представником відокремленої юридичної особи, тому твердження позивача стосовно того, що «Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на відповідача» є помилковим і не відповідає дійсності. Таким чином, вимоги позивача стосовно того, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, на думку представника відповідача, є безпідставними і необгрунтованими. Стосовно вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням саме на відсутність обмеження будь- яким строком для стягнення, представник відповідача пояснила, що у позивача взагалі відсутнє право на отримання вихідної допомоги і, відповідно, така допомога при звільненні йому не нараховувалась. Всі виплати, що належали позивачу при звільненні від підприємства, були нараховані і виплачені в день звільнення, як і передбачено статтею 116 КЗпП України. Одноразова вихідна допомога не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004 року. Відповідно до пункту 3.6 Інструкції одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, згідно з діючим законодавством та колективними договорами, відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Таким чином, на думку представника відповідача, вихідна допомога при звільненні на пенсію відноситься до інших виплат, які не входять до фонду оплати праці, і, відповідно, не відноситься до заробітної плати, позивач не може вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати зарплати. До того ж, представник відповідача вважає, що до даних спірних правовідносин судом повинен бути застосований тримісячний строк на звернення до суду, який, на думку відповідача, був пропущений без поважної причини. Тим більше, що в позовній заяві не вказані поважні причини пропуску цього строку з посиланнями на відповідні докази. У задоволенні уточненого позову просить відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. 17.01.1969 року [PERSON] прийнятий на збагачувальну фабрику № 1 на підприємстві відповідача газоелектрозварювальником по 6 розряду; 01.12.1970 року присвоєно 7 розряд газоелектрозварювальника; 01.06.1975 року у звязку з введенням нових умов оплати праці був переведений газоелектрозварювальником по ГР3-5 розряду на збагачувальній фабриці: 01.05.1980 року переведений на збагачувальну фабрику № 2 електрогазозварювальником по ГР3-5 розряду; 01.09.1988 року звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП УССР у звязку з виїздом до району Крайньої Півночі; з 10.09.1988 р. по 27.03.1987 р. працював в Союзі «Агрокооперація» газоелектрозварювальником 5-го розряду, звільнився за власним бажанням; 26.05.1989 року прийнятий на рудозбагачувальну фабрику № 1 електрогазозварювальником 4 розряду; 15.03.1990 року переведений на рудозбагачувальну фабрику № 1 електрогазозварювальником 5 розряду; 30.05.2008 року звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до копії трудової книжки встановлено, що загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 38 років 7 місяців 18 днів (том 1, а. с. 6-8). Встановлено, що стаж роботи за період з 17.01.1969 р. по 01.09.1988 р. складає 19 років 07 місяців 14 днів; безперервний стаж роботи позивача перед виходом на пенсію за період з 26.05.1989 року по 30.05.2008 року 19 років 00 місяців 04 днів. Судом встановлено, що стаж роботи позивача переривався. Підпунктом 3 пункту 3.11. Колективного договору, укладеного між Дирекцією та профспілковим комітетом Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на 2007-2008 роки передбачено, що підприємство надає одноразову матеріальну допомогу працівникам в разі їх звільнення з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на будь-яку трудову пенсію виплачується одноразова допомога в розмірі місячного окладу (тарифу) при умові безперервного стажу роботи на комбінаті: не менше 20 років для чоловіків. Зазначена виплата здійснюється також для працівників, які були працевлаштовані на ВАТ «ІнГЗК» по переведенню (вільному працевлаштуванню) з інших підприємств гірничо-добувної промисловості і чорної металургії з ініциативи Дирекції ВАТ «ІнГЗК». (том 1, а. с. 140-141). Відповідно до довідки ПАТ «ІнГЗК» від 08.09.2015 року середньогодинний заробіток позивача в розрахунку за січень, лютий 2008 р. склав 14,04 грн., в розрахунку за березень квітень 2008 р. склав 18,40 грн., розрахована відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (том 1, а. с. 18-19). 27.02.2007 року за реєстровим номером 12 в Міністерстві праці та соціальної політики України зареєстровано Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 року (далі Галузева угода). Угоду підписали: Від сторони власників: -Міністр промислової політики України [PERSON]; -[PERSON] Фонду державного майна України [PERSON]; -[PERSON] Всеукраїнського обєднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України» В. Харахулах; -Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» [PERSON]; -Повноважний представник групи підприємств, що виробляють металопродукцію [PERSON] ради директорів «УкрФА» [PERSON]; -Генеральний директор асоціації «Укрвогнетрив» [PERSON]; -Генеральний директор обєднання «Укрметиз» [PERSON]; -Генеральний директор обєднання «Укркольормет» [PERSON]; -Генеральний директор асоціації «Укркокс» [PERSON]; -Генеральний директор обєднання «Укртрубопром» [PERSON]. Від сторони ПМГУ: [PERSON] Центрального комітету [PERSON]. Відповідно до п. 1.4. Галузевої угоди - угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п. 6.14. Пунктом 1.7. Галузевої угоди передбачено, що норми і положення угоди є обовязковими для застосування як мінімальні гарантії при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали. Відповідно до п. 1.13. Угода набирає чинності з 01.01.2007 року і діє до укладення нової угоди або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень. Пунктом 6.1. Галузевої угоди передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: При стажі роботи від 7,5 до 15 років середньомісячної заробітної плати; Від 15 до 20 років двомісячної заробітної плати; Від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати (том 1, а. с. 86-129). Відповідно до довідки про всі виплати, які були проведені [PERSON] при звільненні з підприємства за травень 2008 року, останньому було всього нараховано 2857 грн. 47 коп. Одноразова матеріальна допомога не виплачувалась. (том 1, а.с. 243). Відповідно до довідок про середньомісячну заробітну плату [PERSON] за період з січня 2008 р. по квітень 2008 р., останньому було нараховано: - січень 2008 р. 2655 грн. 87 коп. (том 1, а.с. 247); - лютий 2008 р. 1883 грн. 55 коп. (том 1, а.с. 246); - березень 2008 р. 2150 грн. 12 коп. (том 1, а.с. 245); - квітень 2008 р. 1682 грн. 63 коп. (том 1, а.с. 244). Згідно з листом заступника Міністра керівника апарату Міністерства соціальної політики України від 20.05.2016 р. в якому зазначено, що відповідно до статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обовязковими для всіх субєктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Статтею 3 Рекомендації Міжнародної організації праці щодо колективних договорів № 91 передбачено, що усякий колективний договір має зв'язувати сторони, що його підписали, а також осіб, від імені яких його укладено. А відповідно до мети цієї Рекомендації піл «колективним договором» розуміють усяку письмову угоду щодо умов праці та найму, яка укладається, з одного боку, між роботодавцем, групою роботодавців або однією чи кількома організаціями роботодавців та, з другого боку, однією чи кількома представницькими організаціями працівників або, за відсутності таких організацій, - представниками самих працівників, належним чином обраними і уповноваженими згідно з законодавством країни. (том 1, а.с. 233-234). Відповідно до листа заступника Міністра керівника апарату Міністерства соціальної політики України від 20.05.2016 р. № 7292/0/14-16/18, встановлено, що Мінсоцполітики не володіє інформацією чи було представлено вказане товариство субєктами сторін цієї Галузевої угоди протягом її дії (том 1, а.с. 235). Відповідно до листа [PERSON] Центрального комітету профспілки від 10.06.2016 року, наданого на ухвалу суду від 18.05.2016 року, зазначають, що Галузева угода поширювалась на ПАТ «Інгулецький гірничозбагачувальний комбінат». У 2007, 2008 та 2009 роках ПАТ «ІнГЗК» брало участь та визнавалось переможцем у конкурсі на кращій колективний договір серед підприємств гірничо-металургійного комплексу України, умови якого визначені Постановою Президії ЦК ПМГУ № П-19-8 від 28.01.2008 року. Пунктом 2 розділу ІІ цієї Постанови визначено, що участь у конкурсі не можуть приймати підприємства, які не визнають діючої Галузевої угоди. Для участі у конкурсі відповідач надав всі необхідні документи, завірені печатками і підписами Генерального директора ВАТ «ІнГЗК» [PERSON] та голови профспілкового комітету ВАТ «ІнГЗК» [PERSON], якими підтверджено визнання і виконання норм Галузевої угоди (том 1, а. с. 249). Із листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, без вихідного номеру та дати, який надійшов до суду 14.07.2016 р., слідує, що відповідно до пункту 1.4 Галузевої угоди, Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання. На запит Мінекономрозвитку Центральний комітет профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України листом від 10.06.2016 року № 03/233 надав копію листа від 10.06.2016 р. № 03/234, надісланого до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, у якому зазначається, що Галузева угода поширювалась на ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (том 2, а.с. 1). Відповідачем подана заява про застосування строків на звернення до суду, передбачених статтею 233 КЗпП України, в якій останні просять застосувати строк на звернення до суду відповідно до ст. 233 КЗпП України до позовних вимог [PERSON] (том 1, а.с. 131-132). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником [PERSON] акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», що в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». (том 2, а.с. 11-14). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що регулюються ст.ст. 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, та правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Відповідно до приписів частин 1, 5, 8 статті 4 Закону України «Про колективні договори і угоди» право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. За наявності на національному, галузевому, територіальному рівнях кількох репрезентативних відповідно до законодавства України про соціальний діалог суб'єктів профспілкової сторони та сторони роботодавців для ведення переговорів і укладення угоди відповідного рівня вони повинні сформувати спільний представницький орган. Спільний представницький орган сторони профспілок, роботодавців може вести переговори та укладати колективні угоди відповідного рівня за дорученням його членів, які є репрезентативними відповідно до законодавства України про соціальний діалог. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Галузеві (міжгалузеві) і територіальні (обласні та республіканська) угоди підлягають повідомній реєстрації в установленому порядку центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, а колективні договори і територіальні угоди іншого рівня - місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про організації роботодавців, їх обєднання, права і гарантії їх діяльності» організації роботодавців, їх об'єднання відповідно до законодавства беруть участь у веденні переговорів з укладення колективних договорів і угод та у межах своїх повноважень укладають колективні договори і угоди, здійснюють контроль та забезпечують їх виконання. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Відповідно до\~рішення Конституційного Суду України\~№ 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року\~щодо офіційного тлумачення положень\~\~ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями ст. ст.\~1,\~12 Закону України «Про оплату праці», у якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить,тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~(з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У звязку з чим, строки позовної давності на дані правовідносини не застосовуються. Відповідно \~до ст.ст.10,11 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести \~ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~ \~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ \~ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України\~ \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~ \~ Судом була розяснена сторонам ст.60 ЦПК України та \~надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем не доведено, що відповідач брав участь у колективних переговорах по укладенню Галузевої угоди та підписанні угоди, було членом організацій роботодавців, що брали участь у колективних переговорах та підписанні Галузевої угоди, не надано доказів того, що надавав доручення вести переговори та укладати колективні угоди будь-кому зі спільних представницьких органів роботодавців, які підписали Галузеву угоду. Таким чином, у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, що відповідач є підписантом Галузевої угоди. Суд не приймає до уваги лист [PERSON] Центрального комітету профспілки МГУвід 10.06.2016 року, наданого на ухвалу суду від 18.05.2016 року, в якому зазначено, що Галузева угода поширювалась на ПАТ «Інгулецький гірничозбагачувальний комбінат»; у 2007, 2008 та 2009 роках ВАТ «ІнГЗК» брало участь та визнавалось переможцем у конкурсі на кращий колективний договір серед підприємств гірничо-металургійного комплексу України. Центральним комітетом профспілки МГУ у даному листі не зазначено, що відповідач був підписантом Галузевої угоди, лише зазначено, що для участі у конкурсі відповідач надав всі необхідні документи, завірені печатками і підписами Генерального директора ВАТ «ІнГЗК» [PERSON] та голови профспілкового комітету ВАТ «ІнГЗК» [PERSON], якими підтверджено визнання і виконання норм Галузевої угоди. Також суд враховує, що Центральний комітет профспілки МГУ не є розпорядником інформації щодо складу уповноважених представників сторін, що підписали Галузеву угоду, оскільки галузеві угоди підлягають повідомній реєстрації Міністерством соціальної політики України, яке повідомило, що не володіє інформацією чи було Товариство субєктами сторін вказаної вище Галузевої угоди протягом її дії. Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач та представники позивача суду не надали. Щодо положень Рекомендації Міжнародної організації праці щодо колективних договорів № 91 від 29.06.1951 року, в яких передбачено, що усякий колективний договір має зв'язувати сторони, що його підписали, а також осіб, від імені яких його укладено. Але доказів того, що відповідач є субєктом Галузевої угоди, тобто його підписантом, позивачем суду не надано. Враховуючи викладене, обовязковими для підприємства положення галузевої угоди будуть якщо і роботодавець і працівники підприємства представлені субєктами сторін галузевої угоди через відповідне членство та на підставі установчих документів (статутів, положень тощо). При цьому суд зазначає, визнання Галузевої угоди, врахування її норм та положень у своїй діяльності, зокрема при укладенні колективних договорів, участь у конкурсах на кращий колективний договір, головною умовою якої є визнання Галузевої угоди не свідчить про те, що відповідач входить до складу роботодавців, які підписали Галузеву угоду. Разом з цим Галузевою угодою та законодавством передбачено, що умови Галузевої угоди є обовязкові для сторін, що її підписали. Тому умови Галузевої угоди не є обовязковими для відповідача, який її не підписував. При цьому суд враховує, що колективним договором на підприємстві відповідача була передбачена виплата одноразової вихідної допомоги при виході на пенсію за наявності безперервного стажу роботи на підприємстві відповідача не менше 20 років, проте на позивача дана умова колективного договору не розповсюджується, оскільки при звільненні у звязку з виходом на пенсію позивач мав недостатній безперервний стаж. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, оскільки у судовому засіданні встановлено відсутність підстав для виконання відповідачем п. 6.1. Галузевої угоди уточнені позовні вимоги про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed