Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

позивач зазначив, що 28.12.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Малинського районного управління юстиції Житомирської області було зареєстровано шлюб між нею та [PERSON] від якого мають дочку, [PERSON], [INFO]. Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27.04.2016 року шлюб було розірвано, дитину залишено проживати разом з нею та вирішено стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 500,00 грн. щомісячно. Після розірвання шлюбу відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, має заборгованість по сплаті аліментів, у зв'язку з чим вона самостійно займається її вихованням, дбає про фізичний та духовний розвиток та матеріально її забезпечує. [PERSON] звернулася до суду з вимогами про надання їй дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дочки, [PERSON], [INFO], а саме до Турецької Республіки без згоди відповідача на період з 03.01.2017 року по 27.01.2017 року оскільки [PERSON] на її прохання надати дозвіл для вивезення їх спільної дитини з метою її оздоровлення в зимовий період відповідно до запрошення громадянина Туреччини [PERSON], категорично відмовляється, не пояснюючи причину своєї відмови та обмежуючи права позивача у можливості здійснювати піклування про здоров'я, фізичний та духовний розвиток дитини. Позивач в судове засідання не з'явилася, її представник [PERSON] подав заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Не заперечили щодо заочного розгляду справи. Відповідач до суду не з'явився, повідомлявся належно, будь-яких заяв, клопотань по суті позову до суду не подав. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Встановлено, що сторони відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27.04.2016 року розірвали шлюб від якого мають дитину, [PERSON], [INFO] та яка залишена проживати разом з позивачем, а також судом вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки, [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до довідки ст. державного виконавця Малинського РВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 02.1.2016 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 01.11.2016 року становить 3661,30 грн. Відповідно до заяви-зобов'язання громадянина Республіки Туреччини [PERSON] про запрошення [PERSON] та [PERSON] до Туреччини терміном на три місяці із забезпеченням житлом, харчуванням та з оплатою виплат на їх охорону здоров'я та дорожні витрати. Однак, позивач, маючи можливість здійснити виїзд дитини до цієї країни через відсутність згоди на це відповідача, не може це зробити. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Стаття 313 Цивільного Кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України « Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України » від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, виклад позовної заяви та надані докази дають підстави для задоволення вимог заяви в повному обсязі.

Outcome: approved