Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд в липні 2013 року з позовом до ПАТ «Банк Форум» про визнання іпотечного договору № 2563 від 25.04.2008 року недійсним. Ухвалою суду (судя О.Бабій) від 13 серпня 2013 року до участі в справі в якості третіх осіб залучено [PERSON] та приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д. 11 жовтня 2013 року позивач збільшив позовні вимоги та просив також встановити факт проживання сина [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] станом на 25.04.2008 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.12.2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду від 20.01.2015р. позовні вимоги задоволено частково: встановлено факт проживання [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], станом на 25.04.2008 року, в задоволенні решти вимог позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015р. відмовлено у відкритті касаційного провадження. Позивач звернувся до Верховного Суду України щодо скасування рішення першої та апеляційної інстанції суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним іпотечного договору. Постановою Верховного Суду України від 09.09.2015р. рішення Івано-Франківського міського суду від 10.12.2014р., ухвалу Апеляційного суду від 20.01.2015р., ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.02.2015р. в частині позову [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача - [PERSON], Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ПАТ «Банк Форум», приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т.Д. про визнання іпотечного договору недійсним, скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до Івано-Франківського міського суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки підтримав з мотивів наведених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Додатково суду пояснив, що на час укладення договору іпотеки син проживав у квартирі, однак не був зареєстрований. Запис про його реєстрацію у будинковій книзі появився вже після укладення договору іпотеки. Від народження до досягнення 13 років син не був зареєстрований за будь-яким місцем проживання. Представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з мотивів викладених в письмових запереченнях, в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений. Відповідач 2 [PERSON] позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні суду пояснила, що вважає, що права дитини були порушені при укладенні договору іпотеки зі сторони батьків, які не зареєстрували дитину у квартирі у встановленому законом порядку. Згідно будинкової книги дитина не була зареєстрована у квартирі, однак мала право користуватись квартирою, оскільки там проживали та були зареєстровані її батьки. Просила визнати договір іпотеки недійсним та позов задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу в судовому засіданні суду пояснила, що вважає вимоги позивача такими що підлягають до задоволення. Однак, спірний договір іпотеки був нотаріально посвідчений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, яке регулює порядок посвідчення таких договорів, на підставі поданих всіх необхідних документів як іпотеко держателем так і іпотекодавцем. При посвідченні іпотечного договору іпотекодавцем [PERSON] було надано нотаріусу довідку Житлово-експлуатаційної організації №7 за №2 від 20.03.2008р. про те, що в квартирі, яка є предметом іпотеки проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON] (чоловік), та [PERSON] [INFO] (син повнолітній). Крім того в матеріалах нотаріальної справи є теж копія витягу з будинкової книги, в якій та сама інформація, що і в довідці ЖСО №7. За правдивість наданої інформації відповідальність несе іпотекодавець. Нотаріус не зобов'язаний перевіряти достовірність наданих довідок. Дані документи свідчать про те, що на момент укладення і посвідчення договору іпотеки неповнолітні діти не проживали. Крім того, в самому тексті іпотечного договору, зокрема в пункті 2.1.8 вказано, що на момент укладення договору дітей, що зареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, та мають право користуватися предметом іпотеки немає. Згода другого з подружжя на укладення договору іпотеки була надана і знаходиться в матеріалах нотаріальної справи. Особу представника банку також встановлено належним чином. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №0036/08/6.10-CL, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти в сумі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 13,0% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року (а.с.7-9 т.1). Пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів за користування ними та можливої неустойки, є договір іпотеки від 25 квітня 2008 року на житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На укладення кредитного договору [PERSON] отримала згоду свого чоловіка [PERSON], про що складено відповідну заяву (а.с.9 т.1). 25 квітня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено ще один кредитний договір №0035/08/6.10-CL (інший номер договору хоча й день укладення той самий), за умовами якого позичальнику надані кредитні кошти в сумі 50 000,00 доларів CШA, зі сплатою 13,0% річних за користуванні кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року (а.с.24-26 т.1). Пунктом 2.1. кредитного договору передбачено, що забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів за користування ними та можливої неустойки, є договір іпотеки від 25 квітня 2008 року на житлову квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Укладаючи кредитний договір із банком [PERSON] також отримав згоду своєї дружини (а.с.26 т.1). 25 квітня 2008 року між АКБ «Форум» та [PERSON] та [PERSON] було укладено іпотечний договір в забезпечення зобовязань по кредитних договорах№0036/08/6.10-CLта №0035/08/6.10-CL (а.с.5-6 т.1). Згідно п. 1.2 іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме - трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 82,8 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м., яка належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.06.2000 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Івано-Франківська Воробчук Т.О., за реєстром №36ІД, інвентаризація ОБТІ 07.07.2000 року, реєстровий №4958. До матеріалів справи долучено копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON], в якій вказано, що позивач цією заявою дає згоду своїй дружині [PERSON] на передачу нею квартири [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS], яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя в іпотеку банку «Форум» (а.с.46 т.1). При цьому, нотаріусом вчинено всі необхідні дії та отримані належні встановлені чинним законодавством документи, тому неправомірних дій з боку третьої особи - приватного нотаріуса немає, оскільки факт порушення прав дитини, а саме його фактичного проживання у квартирі було приховано зі сторони саме батьків під час укладення спірного договору. Так в п. 2.1.8 іпотечного договору було зазначено, що на момент укладення цього договору дітей, що зареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, та мають право користуватись предметом іпотеки немає (а.с.5 зв. т.1). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.12.2014р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду від 20.01.2015р. встановлено факт проживання [PERSON], [INFO] разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], станом на 25.04.2008 року (день укладення спірного договору іпотеки), одже за вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При укладенні договору іпотеки відповідачу 1 та нотаріусу було надано довідку Житлово-експлуатаційної організації №7 за №2 від 20.03.2008р. про те, що в квартирі, яка є предметом іпотеки проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON] (чоловік), та [PERSON] [INFO] (син) (а.с.86 т.1). Крім того в матеріалах справи є теж копія витягу з будинкової книги, в якій та сама інформація, що і в довідці ЖЕО №7 (а.с.108, 144-145 т.1). Довідка про склад сім'ї (а.с.56 т.1), вказує на те, що [PERSON] 02.10.1997 року був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] - з 18.06.2010 року. Позивач та відповідач 2 також не заперечили, що син [PERSON] був зареєстрований у квартирі, яка є предметом іпотеки, вже після укладення договору іпотеки. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в Анкеті позичальника [PERSON] для отримання кредиту в сумі 100 000грн. наданої відповідачу 1 як кредитору (а.с.38 т.1) в п.2.8 зазначені особи які знаходяться на утриманні заявника - син [PERSON] та син [PERSON]. Хоча, вказана Анкета стосується кредитного договору, а не договору іпотеки, проте містить дані про наявність двох дітей, в т.ч. малолітнього на той час сина [PERSON], при цьому дана Анкета як і сам іпотечний договір є в матеріалах кредитної справи разом з кредитним договором. Однак, відповідач 1 не міг би встановити з даних такої Анкети позичальника саме факт реєстрації малолітньої дитини у іпотечній квартирі, тому доводи позивача про те, що кредитор міг знати про наявність фактичного проживання чи реєстрації дитини у предметі іпотеки, є звичайним припущенням, зі сторони позивача, як батька дитини. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10-ти до 14-ти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Як слідує з вимог ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За ч.2,3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Аналогічна норма міститься і в ст..177 ч.2 СК України. Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Дозволу органу опіки та піклування на укладення спірного договору іпотеки не було. Батько та мати не звертались до органу опіки та піклування за отриманням згоди на укладення договору іпотеки, саме їх дії і порушили права дитини на користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину в т.ч. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 6 цієї статті зазначено, що правочин який вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам малолітніх дітей. ВСУ зробив правову позицію в постанові по даній цивільній справі про те, що укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають неповнолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено ст.203, 215 ЦК України. Правові висновки щодо подібних правовідносин висловлені також і в постанові ВСУ від 04.03.2015р. Частина 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вказує що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. А тому, виходячи із заявлених позовних вимог, що розглядаються судом, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Також, враховуючи те, що саме відповідач 2 не вчинила необхідні дії щодо забезпечення прав дитини та отримання згоди органу опіки та піклування, то саме з неї слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати - 114.70 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, ст. ст. 5, 16, 203, 215 ч.1 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88,209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved