Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, де зазначив, що він є власником 54/100 частин у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.04.2002 року. До будинку належать сараї «Б», «Д», «Г», вбиральня «У», У1» та огорожа. Відповідач [PERSON] є співвласником 46/100 частин зазначеного будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.1976 року. На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 року № 617 [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого останній передано у власність земельну ділянку площею 0,0511 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель у [ADDRESS] . Позивач вважає, що прийняте рішення Житомирської міської ради від 24.12.1998 року є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням вимог ст. 377 ЦК України та ч.ч 1.4 ст. 120 ЗК України, які визначають пропорційність у праві власності на земельну ділянку в залежності від частки у праві власності на жилий будинок. Передана земельна ділянка відповідача є більшою у порівнянні із пропорційно визначеною, а порушені права позивача підлягають захисту відповідно до положень ст. 152 ЗК України. Позивач також вказує, що про порушення прав йому стало відомо 29.05.2015 року після отримання оскаржуваного рішення Житомирської міської ради, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просить скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 року за № 617, визнати недійсним державний акт ІІІ-ЖТ № 043686 від 05.09.1999 року на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] . Ухвалою суду від 09.01.2018 року по справі відкрите загальне позовне провадження. Згідно ухвали від 16.03.2018 року призначено земельно-технічну експертизу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. На висловлені заперечення відповідача з приводу того, що порядок користування земельною ділянкою перед прийняттям рішення виконкомом Житомирської міської ради та її приватизацією відповідачем визначався між співвласниками жилого будинку, представник зазначив про відсутність будь-якого правового значення в розрізі виникнення прав у процедурі приватизації. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні вимог, вказавши на встановлений порядок користування земельною ділянкою між позивачем відповідачем та попереднім співвласником, який в свою чергу подарував частину жилого будинку позивачу. Судом встановлено наступні обставини. Позивач є власником 54/100 частин жилого будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.04.2002 року. Згідно умов договору жилий будинок є цегляним, до будинку належать сараї «Б», «Д», «Г», вбиральня «У», У1» та огорожа 1-3. Відповідач є власником 46/100 частин жилого будинку за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.1976 року. Згідно рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24.12.1998 року № 617 [PERSON] отримала державний акт ІІІ-ЖТ № 043686 від 05.09.1999 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0511 га. для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель у [ADDRESS] . Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Частинами першою-другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). У відповідності до ч.1 ст. 113 ЦК УРСР (1961), положення якого діяли на час видачі оспорюваного державного акту, володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Аналогічне закріплення міститься в ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За положеннями ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначається співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись також до всіх майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Згідно з ч.1ст. 23 ЗК України (1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до п.1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року № 28, положення якої застосовувались на час виготовлення державного акту, роботи по складання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи, встановлення меж земельної ділянки в натурі, складення плану земельної ділянки, заповнення бланка державного акта. За пунктом 1.10 Інструкції технічна документація включає матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Судом досліджено складений за наслідком виготовлення технічної документації акт погодження меж земельної ділянки, який містить підписи [PERSON] , [PERSON] - попереднього власника частини житлового будинку. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Складений акт погодження меж вказує на визначення меж ділянок згідно фактичного користування. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що між співвласниками житлового будинку склався порядок використання земельною ділянкою вже на час виготовлення державного акту, учасниками здійснювалось улаштування тих ділянок, які вони обрали собі для використання. Акт погодження меж земельних ділянок підтверджує досягнення згоди між співвласниками. Наведені висновки суду спростовують твердження представника про відсутність будь-якого правового значення акту погодження меж земельної ділянки. Практика Верховного Суду, на яку послався представник (постанова від 12.02.2020 року у справі № 545/1149/17), стосувалась випадків, коли відповідний акт не підписувався учасниками спору, а суд прийшов до висновку про лише допоміжну роль такого документа. В даному випадку акт погодження сприймається судом як підтвердження досягнутої згоди між співвласниками. За правилом частини другої статті 120 ЗК України, чинній на час укладення договору дарування від 22.04.2002 року) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частина четверта статті 120 ЗК України передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Оскільки у виниклому спорі інтереси учасників полягають у праві позивача на використання земельною ділянкою в обсязі, що є пропорційною до розміру частки у праві власності на житловий будинок, який розміщений на такій ділянці, а з іншого боку, у гарантіях передбачуваності для відповідача попереднього визначення та погодження з іншим співвласником правового режиму об`єкта нерухомості, суд вважає необхідним оцінити баланс інтересів задля досягнення мети цивільного судочинства на ухвалення справедливого та неупередженого рішення. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Суд звертає увагу, що визначивши порядок використання земельної ділянки до передачі частини її у власність відповідача, співвласники виходили з наявних у них інтересів, з врахуванням відомих їм обставин, що покликали необхідність встановлення саме такого порядку користування. В подальшому, зокрема до 1999 року. співвласники будинку протягом тривалого часу здійснювали утримання та забезпечення придатності земельних ділянок відповідно досягнутої згоди. З часу набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, її використання здійснюється згідно визнаного і підтвердженого права власності. Оскільки позивачем набуто право власності на частку в нерухомому майні, існуюче право попереднього власника згідно ст. 120 ЗК України перейшло до позивача на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Суд звертає увагу, що доказів на підтвердження існування спору між попереднім землекористувачем та відповідачем не надано. З огляду на викладене, суд не передбачає умов для визнаня недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Не підлягає також до задоволення вимога про скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, оскільки позивачем не доведено наявність порушень при підготовці та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, крім того, відповідна юридична особа не залучена як відповідач по справі.

Outcome: dismissed