Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права\~власності в\~порядку спадкування. Заявлений\~позов обґрунтовував\~тим,\~щойого баба [PERSON] була власником будиноковолодіння № 1 по вул. Пастушенка в с.Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, дане будинковолодіння не зареєстроване. Попри те, що права власника майна, в установленому законом порядку, не було зареєстровано в Державних реєстрах речових правах на нерухоме майно і відповідно свідоцтво про право власності на належне їй будинковолодіння баба не отримувала, однак вона вважається його власником і це право презюмується. 03.07.1997 року [PERSON], при житті склала заповіт про те, що після її смерті, все належне їй майно заповіла [PERSON] На даний час, зазначений вище заповіт не відмінявся і не змінювався. 21.05.2014 року баба померла. Після смерті останньої відкрилася спадщина на належне їй майно. Крім нього, спадкоємцем за законом першої черги є діти покійної: [PERSON]Я, [PERSON] Проте, останні, в установленому законом порядку та спосіб, не заявляв про свої спадкові права. Інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON], які б заявили про свої спадкові права, немає. Він прийняв спадщину у визначеному законом порядку, заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавав. Проте, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно у звязку з тим, що правовстановлюючі документи на будинковолодіння відсутні та рекомендовано звернутися до суду. Позивач в судове засідання не зявився. Від нього надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі, позов підтримує, просив його задоволити. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Від них надійшли заяви, у яких вони просили справу розглядати без їх участі, позов визнають та не заперечують проти його задоволення. 24.01.2019 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що баба позивача [PERSON] була власником будиноковолодіння № 1 по вул. Пастушенка в с.Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Статтею 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначалося, що в особистій власності громадян може бути зокрема й житловий будинок. При цьому глава десята цього Кодексу не повязувала наявність такого права з його обовязковою державною реєстрацією. Пунктом четвертим Інструкції Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. встановлювалося, що реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Тобто, Інструкцією не встановлювався обовязок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. За загальним правилом цивільного судочинства закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріпленого в ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, за якою дію нормативно-правового акту в час треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Попри те, що права власника майна, в установленому законом порядку, не було зареєстровано в Державних реєстрах речових правах на нерухоме майно і відповідно свідоцтво про право власності на належне їй будинковолодіння баба позивача не отримувала, однак вона вважається його власником і це право презюмується. 03.07.1997 року [PERSON], при житті, склала заповіт, який було посвідчено секретарем Павлівської сільської ради про те, що після її смерті, все належне їй майно в заповіла позивачу (а.с.17). 21.05.2014 року [PERSON] померла. Після смерті останньої відкрилася спадщина на належне їй майно в т.ч. на будинковолодіння № 1 по вул. Пастушенка в с.Павлівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Отже, позивач є спадкоємцем за заповітом спадкового майна. Крім нього, спадкоємцем за законом першої черги є діти покійної, відповідачі по справі. Проте, останні, в установленому законом порядку та спосіб, не заявляли про свої спадкові права. Інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно після смерті [PERSON], які б заявили про свої спадкові права, немає. Відповідно до вимог ст.ст. 1235, 1268 ЦК України позивач прийняв спадщину у визначеному законом порядку. Заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подавав. Проте, нотаріус позивачу відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно у звязку з тим, що правовстановлюючі документи на будинковолодіння відсутні та рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.01.2019 р. за № 12/02-14. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі\~наведеного,\~відповідно до\~ст.\~1216, 1220, 1233, 1268 ЦК України,

Outcome: approved