Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання дійсним заповіту, який нотаріально посвідчений 30.09.2004 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1-2938. В обґрунтування позову покликається на факт законності вищевказаного заповіту, оскільки останній відповідає загальним правилам дійсності правочину, визначених ст.ст.203 та 1247 Цивільного кодексу України, а також є дійсним в силу положень ст. 24 Кодексу про шлюб та сімю України (в редакції 01.01.2004 року, яка діяла на момент виникнення правовідносин, повязаних з приватизацією квартири) та положень п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України (в редакції 01.01.2003 року, яка була чинною станом на момент укладення заповіту). Відповідач за первісним позовом [PERSON] Г-М.Д. звернулась до суду із зустрічним позовом про недійсним заповіту, складеного 30.09.2004 року та посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори [PERSON], який зареєстрований в реєстрі за №1-2938. В зустрічному позові покликається на факт недійсності вказаного заповіту з огляду на те, що предмет заповіту квартира [ADDRESS] являється не спільною сумісною власністю подружжя, а особистою приватною власністю кожного з подружжя в рівних частинах, як майно яке набуте в процесі приватизації державного житлового фонду. Позивач за первісним позовом в судове засідання не зявилась, подала заяву щодо підтримання позовних вимог, які просить задоволити, а в зустрічному позові просить відмовити. Також просить проводити розгляд справи без її участі. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не зявилась, подала заяву, в якій просить відмовити у задоволенні первісного позову через його безпідставність, а зустрічний позов просить задоволити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не зявилась, причин неявки не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце судового засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Як підтверджується матеріалами справи, 30.09.2004 року, [PERSON] та [PERSON] склали заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1-2938, згідно з яким на випадок смерті належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], останні заповіли на користь [PERSON]. 19.04.2017 року помер [PERSON], про що Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Львівської області складено відповідний актовий запис №256, і видано свідоцтво про смерть серії І-СГ 435154. Відповідно до відмови у вчинення нотаріальних дій від 28.11.2017 року за №02-31/269, складеної приватним нотаріусом [PERSON], позивачу за первісним позовом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку квартири №44 в будинку №56 на вул. Володимиру Великого в м. Дрогобичі Львівської області, з огляду на те, що заповіт, який поданий позивачем за первісним позовом для оформлення спадкової справи та документ, що посвідчує право власності на спадкове майно, яке входить в спадкову масу, взаємно виключають один одного. Зокрема, нотаріусом зазначено, що із змісту спірного заповіту вбачається, що це є заповіт подружжя, а із свідоцтва на право власності на квартиру (будинок) від 29.11.1995 року, що спадкове майно - квартира - є особистою власністю спадкодавця [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, а не власністю подружжя, з огляду на що, нотаріус вважає, що подружжя, яким були [PERSON] та [PERSON] не мали права складати заповіт подружжя, передбачений ст. 1243 Цивільного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке видане 29.11.1995 року Дрогобицьким міським бюро з приватизації державного житлового фонду та зареєстроване Дрогобицьким МБТІ на праві приватної власності у реєстрову книгу за №3854. Відповідно ст. 1 до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 3 цього закону передбачено способи приватизації, а саме: безоплатна передача громадянам квартир (будинків) із розрахунку санітарної норми 21,0 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10,0 кв.м на сім'ю, продаж надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Таким чином, зазначеним законом передбачено 2 способи переходу права власності на нерухоме майно - безоплатна передача та продаж. Безоплатна передача майна однією особою іншій особі у власність відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 30.10.1999 року) та ст. 717 Цивільного кодексу України є договором дарування. Викуп надлишкової площі є по своїй правовій природі купівлею-продажем майна, оскільки одна сторона передає майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За сукупним аналізом приписів Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 243 Цивільного кодексу УРСР (в редакції на момент набуття права власності на квартиру) та ст. 717 Цивільного кодексу України, суд приходить до переконання, що №44 в будинку №56 на вул. Володимиру Великого в м. Дрогобичі Львівської області являється особистою приватною власність кожного з подружжя в рівних частинах. За змістом ст. 1243 Цивільного кодексу України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. У відповідності до п.4 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Частину 1 статті 57 СК України доповнено п. 4 згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012 року, а спірний заповіт подружжя був складений до внесення змін до законодавства 30.09.2004 року, тобто з 2012 року законодавством України було встановлено, що приватизоване майно є особистою приватною власністю. Таким чином частки у вищезазначеній квартирі, які належать [PERSON] та [PERSON] можуть спадкуватись лише як особиста приватна власність, а не спільна сумісна власність подружжя. За таких обставин спадкування за Заповітом подружжя від 30.09.2004 року не може відбуватися. Тобто, в даному випадку при складанні заповіту подружжя нотаріусом не було встановлено те, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, зміст заповіту подружжя [PERSON] та [PERSON] свідчить про те, що при складені заповіту позивачка могла в повній мірі не зрозуміти наслідки такого заповіту, який позбавляв одного з подружжя, який пережив іншого, відкликати заповіт, а також яким передбачалося накладення заборони відчуження майна, зазначеного в заповіті подружжя. Статтями 1233 та 1234 ЦК України передбачено, що заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яке здійснюється особою з повною цивільною дієздатністю особисто. Недотримання вимог закону, тягне за собою визнання недійсним заповіту в цілому та невиконання розпоряджень обох заповідачів. Оскільки на момент розгляду справи, інакшим шляхом ніж за рішенням суду не можливо визнати заповіт подружжя недійсним, суд приймає до уваги доводи позивачки за зустрічним позовом про те, що на час посвідчення заповіту їй не були відомі всі юридичні наслідки, які виникають та мають істотне значення у разі складення заповіту подружжям, а також не було визначено обсяг конкретного спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає спадкуванню, в зв'язку з чим зміст заповіту не відповідає справжній її волі, а тому вимоги позивачки за зустрічним позовом про визнання заповіту недійсним підлягають задоволенню. Щодо первісного позову то такий не підлягає до задоволення, оскільки позивачем за первісним позовом не наведено законних підстав, того, що предмет заповіту являється спільною сумісною власністю подружжя, а тому є таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права та є безпідставним. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі відмови у позові судовий збір не відшкодовується позивачу. Таким чином, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом сплачено судовий збір в розмірі 704,80 гривень, то такий слід стягнути із позивача за первісним позовом.

Outcome: approved