Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідачів, зазначивши, що він є власником домоволодіння №96 по вул. Параски Ангеліної в м. Дніпрі. У вказаному будинку, крім нього на даний час зареєстровані та не проживають відповідачі по справі [PERSON], [PERSON]. Відповідачі не проживають у зазначеному домоволодінні з вересня 2011 року, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію, їх особистих речей в будинку немає. У звязку з цим позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі до судового засідання не зявились, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили, тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про дату час та місце повідомлений належним чином. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачу на праві власності домоволодіння №96 по вул. Параски Ангеліної в м. Дніпрі, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом зареєстрований в реєстрі за №2-24 від 16 січня 2016 рокута свідоцтвом про право на спадщину за заповітом зареєстрований в реєстрі за №2-26 від 16 січня 2016 року. У зазначеному домоволодінні зареєстровані відповідачі по справі, однак не проживають з 2011року, оскільки постійно проживають за адресою: [INFO]. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України суд приходить до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачі по справі не є членами сімї позивача, як власника будинку, не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважної причини, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання відповідачів по справі такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, а тому повинні бути задоволенні. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття таких осіб з реєстрації відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору з кожного в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved