Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживачів та стягнення коштів, посилаючись на те, що 31 січня 2014 року між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено договір на купівлю та установку пластикового виробу загальною площею 7,59 м2. Згідно п.3.1, 3.2 Замовник зобов'язується сплатити вартість виробу - 8494,30 грн., а продавець після виконання Замовником п.3.1 відповідно передати та встановити замовлений виріб. На виконання умов договору було внесено 3000 грн., як частину плати за виріб та як зазначено в п.2.2 Договору ця сума була завдатком виконання умов договору . В спірному договорі не встановлений строк, в який позивач повинна була внести кошти та відповідно виконати приписи пункту 3.1 Договору. На виконання приписів ЗУ 07.02.2014 року позивач звернулась письмово до відповідача та повідомила його, про розірвання договору та просила повернути сплачені нею кошти. В телефонній розмові [PERSON] повідомив позивачу, що внесена сума є завдатком і відповідно до п.4.1 Договору не підлягає поверненню. Позивач вважає, що позиція відповідача є незаконною, а саме : - на теперішній день, як зазначалось вище, договір є розірваним, а будь яке зобов'язання з забезпечення договору припиняється разом з основним договором так як воно є додатковим до нього. Таким чином приписи спірного договору не можуть застосовуватися з огляду на припинення зобов'язання шляхом односторонньої відмови від нього; - у випадку не згоди з правовою позицією викладеною в п.1 просить врахувати, що в п.4.1 Договору передбачає, що у випадку невиконання Замовником п.3.1 договору він вважається розірваним. У разі припинення зобов'язань до початку його виконання - завдаток підлягає поверненню; - в порушення приписів ст..18, ст..19 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови п.4.1 договору обмежують права споживачів та є несправедливими. Такі форми підприємницької діяльності є нечесним, та відповідно до приписів ч.6 ст.19 є недійсним, тобто їх недійсність встановлена Законом; - згідно ч.3 ст. 9 ЗУ «про захист прав споживачів» при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем проводяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а вразі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Таким чином на теперішній час гроші позивачу не повернуті, тому позивач змушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача суму авансу у 3000 грн.. Позивач у судове засідання з'явилася, підтримала позовні вимоги в повному обсязі по підставам, вказаним у позові. Також пояснила, що через тиждень після складання угоди з відповідачем відмовилася від заказу, оскільки останній їй повідомив, що ціна заказу буде збільшена у зв'язку із нестабільністю економічної ситуації у регіоні, а термін виконання робіт значно продовжений, а також запропонував їй сплатити повну суму договору. У телефонній розмові з відповідачем на її вимоги повернути аванс відповідач пояснив, що завдаток не повертається у зв'язку з її відмовою від угоди. Відповідач в судове засідання не з'явився по невідомій для суду причині, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. На підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає, що по справі можливо винести заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] була укладена угода № DQ-2860, яка була підписана обома сторонами та скріплена печаткою юридичної особи. Відповідно до умов договору виконавець, тобто відповідач, повинен був організувати установку та передати у власність замовнику пластикові вікна та пластикові конструкції на балкон загальною площею 7,59 м.кв., загальна сума договору складає 8494,3 грн.. При підписанні договору позивачка [PERSON] сплатила позивачу відповідно до п.2.2 Договору 3000 грн. як завдаток. Отже, між позивальницею та відповідачем склалися правовідносини з приводу поставки товару та надання послуг, які регулюються ЦК України та спеціальним Законом «Про захист прав споживачів». За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності. Нечесною діяльністю у даному випадку суд вважає внесенням у договорі запису про завдаток без посилання на юридичні наслідки відмови від договору. Крім того, споживач, як те регулює Закон України «Про захист прав споживачів», має право без будь-яких обмежень відмовитися від послуг чи товару на свій розсуд як до їх отримання, так і після цього якщо його не влаштовує їх якість, ціна, тощо. Умови договору про завдаток як такий обмежую волевиявлення споживача і є нікчемним правочином з наведених причин. При винесенні вищевказаного висновку суд також керувався правовими позиціями Постанови Верховного Суду України від 23.05.2012 року (справа №6-35цс12), які відповідно до вимог ст.360-7 ЦК України є обов'язковими для всіх судів України. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У зв'язку з викладеним, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] сплачені нею по нікчемному правочину кошти у сумі 3000,00 грн. Також, на підставі вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved