Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в здійсненні права власності щодо розпорядження будинком по [ADDRESS], виселення відповідача із вказаного будинку та зняття його з реєстрації за цією адресою. Відповідач звернувся в суд із зустрічним позовом в якому просить зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні житловим приміщенням будинку [ADDRESS] та вселити його у дане помешкання, як члена сім'ї. Із врахуванням уточнення позов мотивує тим, що позивач являється власником будинку [ADDRESS], у якому зареєстровані також [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Після одруження відповідача із донькою позивача, останній зареєстрував [PERSON] у вказаному будинку як тимчасового мешканця. Після розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоди в користуванні власністю, систематично порушує правила співжиття, влаштовує сварки, виганяє позивача із дому. Оскільки вказане вище порушує права позивача як власника будинку, порушує правила співжиття, тому просить позов задоволити. Відповідач зустрічний позов мотивує тим, що після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію був прописаний у вказаному будинку із дружиною та дітьми. Зазначає, що протягом всього часу постійно в ньому проживав, займався будинком, робив ремонт, добудовував приміщення та загорожу, провів воду, телефон, займався облагородженням території будинку. Тому твердження позивача про те, що він був зареєстрований як тимчасовий мешканець вважає безпідставним. Протягом останніх років відносини між ним та дружиною погіршились, а тому в 2013 році шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжував жити у будинку, проте саме відповідачі по зустрічному позову почали конфліктувати з ним, чинити перешкоди в користування будинком. Зазначив, що погоджується на укладення з ним договору найму у разі виділення однієї кімнати для проживання. Оскільки іншого житла він не має, діями відповідачів за зустрічним позовом порушуються його житлові права, просить зустрічний позов задоволити. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Позивач зазначив, що являється єдиним власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку з 2000 року зареєстрований колишній чоловік його доньки, шлюб між якими було розірвано в 2013 році. Вказаний будинок був готовий для проживання ще з 1996 року. Відповідач був прописаний у вказаному будинку як тимчасовий мешканець, ніколи дозволу на постійну реєстрації не давав. Окрім цього, відповідач постійно чинить перешкоди в користуванні будинком, вчиняє конфлікти, зловживає алкогольними напоями, нищить побутову техніку та застосовує фізичне насильство по відношенню до позивача та його доньки. Проти проживання відповідача в належному йому будинку категорично заперечує. Додатково зазначив, що жодних договорів між ним та відповідачем з приводу користування спірним будинком не укладалось. Зустрічний позов заперечив, оскільки вважає, що відповідач немає жодних прав на проживання в чужому будинку без згоди власника. Пояснив, що відповідач жодних капітальних ремонтів не здійснював. Просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом проти первісного позову заперечив, вважає його безпідставним. Зазначив, що в 1996 року він з дружиною поселились у будинку, проте на той час ще здійснювались ремонтні роботи. Він не заперечує, що відповідач за зустрічним позовом є єдиним власником будинку, на частку майна не претендує. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним в зустрічній позовній заяві. Зазначив, що близько двадцяти разів відповідачі його не пускали до будинку, поміняли замки. Він і на даний час оплачує комунальні послуги. Підтвердив неприязні стосунки з позивачем та дружиною, проте вважає себе членом сім'ї. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов заперечила та підтримала вимоги за зустрічною позовною заявою з викладених в ній мотивів. Пояснила, що [PERSON] має право на користування спірним будинком, оскільки зареєстрований в такому, як зять власника. Припинення шлюбних відносин із [PERSON] не позбавляє його вказаного права. Жодних доказів, які б підтверджували наявність, передбачених ст.116 ЖК України, підстав для виселення відповідача суду не представлено. Вважає, що між сторонами може бути укладеного договір найму частини будинку, для проживання відповідача. Третя особа [PERSON] первісний позов підтримала та заперечила вимоги за зустрічною позовною заявою. Додала, що відповідач, являється її колишнім чоловіком, однак після розірвання шлюбу в 2013 р., продовжує проживати в будинку її батька. Відповідач регулярно вчиняє скандали, зловживає алкогольними напоями, декілька тижнів тому перерізав кабель, який забезпечував доступ до мережі «Інтернет», поламав замки. Неодноразово застосовував до неї фізичне насильство. Вона зверталась в правоохоронні органи, проте результатів не було. Вважає неможливим спільне проживання з відповідачем у одному помешканні просить задоволити позов її батька. Представник третьої особи органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради проти позову не заперечила. Зазначила, що діти зареєстровані та проживають у вказаному будинку із матір'ю. Інтереси дітей позовні вимоги не торкаються. Третя особа відділення державної міграційної служби Личаківського р-н у м. Львова в судові засідання не з'явилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не подала. А тому суд вважає, що слід розгляд справи здійснювати без участі представника вказаної третьої особи. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що первісний позов слід задоволити частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з наступних мотивів. Як вбачається із свідоцтва (а.с.5), [PERSON] являється власником будинок [ADDRESS]. Як вбачається із довідки від 04.06.2014 року (а.с.13), у вказаному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Із змісту ст.11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав можуть бути договори та інші правочини, а також такі права можуть виникати у випадках встановлених актами цивільного законодавства. Отже враховуючи вищенаведену норму, право відповідача на користування будинком може виникнути на підставі договору або в порядку визначеному законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у [ADDRESS] з 2000 року після реєстрації шлюбу із донькою позивача [PERSON], що стверджується відповідними довідками (а.с.43, 111). Як вбачається із рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.12.2013 року (а.с.45), шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В ході судового розгляду встановлено, що між позивачем (власником квартири) та відповідачем, будь-які договірні відносини, щодо порядку користування будинком, відсутні, тому право користування квартирою на підставі договору у відповідача не виникло. Згідно положень ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Окрім цього, відповідно до положень ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами існує конфлікт з приводу спільного проживання в будинку, сторони в засіданні вказаний факт визнали, позивач та його донька неодноразово звертались в правоохоронні органи з приводу дій відповідача, що свідчить про неможливість проживання сторін в одному будинку. Відповідно до висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11 - у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідач [PERSON], посилається на положення ст.156 ЖК України, зокрема, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Однак у відповідності до вимог ч.4 ст.156 та ч.2 ст.64 ЖК України позивач не являється членом сім'ї відповідача, до таких відносяться дружина, діти та батьки. Виходячи із аналізу норм ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. реєстрація особи за адресою її проживання є її обов'язком та не породжує права на користування даним приміщенням. Частина 2 ст. 2 вказаного закону передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно ст.6 даного закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. При вирішенні даного спору судом також беруться до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України викладені в ч.2 п.15 постанови ПВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р., згідно з якими при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд вважає, що будь-які обставини, які б породжували право відповідача на користування будинком відсутні, відповідач не є членом сім'ї власника будинку - [PERSON], договірних відносини між сторонами немає. Таким чином суд приходить до висновку, що оскільки на даний час немає правових підстав для проживання відповідача [PERSON] в будинку [ADDRESS], права позивача [PERSON] як власника будинку порушуються, у нього відсутній обов'язок надання у користування частини належного йому будинку відповідачу, а тому первісний позов слід задоволити в частині усунення перешкод [PERSON]І на користування належним йому будинком, шляхом виселення відповідача. Проте, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений ст.ст. 10, 60 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні вимоги за первісним позовом в частині зняття [PERSON] з реєстрації слід відмовити, оскільки відповідно до ст. 11 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації (далі - орган реєстрації) в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. Отже, враховуючи наведені норми закону, суд не вправі знімати з реєстрації особу, оскільки дані функції законодавством віднесені до повноважень іншого органу. Вимога про зобов'язання уповноваженого органу до вчинення таких дій в зустрічному позові не ставилась. Крім цього слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. Закону України судового рішення про виселення являється самостійною та достатньою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку що слід відмовити в задоволенні зустрічного позову в зв'язку із безпідставністю вимог, оскільки не може підлягати захисту право, яке в особи відсутнє. Задовольняючи первісний позов, у відповідності до положень ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 243,6 грн.

Outcome: approved