Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що 19.07.2012 року між [PERSON]О та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого передано у власність [PERSON] кошти у сумі 77000,00 гривень в строк до 19.07.2013 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 19.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки від 19.07.2012 року. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 01.02.2013 року згідно якого передано у власність [PERSON] кошти у сумі 146000,00 гривень в строк до 01.02.2014 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки від 01.02.2013 року. 21.04.2017 року позивачу стало відомо про укладення між [PERSON] та [PERSON] договору поруки від 19.07.2012 року та договору поруки від 01.02.2013 року. Згідно п.1 договору поруки №3 [PERSON] зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником [PERSON] зобовязань із повернення позики в розмірі 77000,00 гривень згідно договору позики від 19.07.2012 року. Згідно п.1 договору поруки №4 [PERSON] зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником [PERSON] зобовязань із повернення позики в розмірі 146000,00 грн. згідно договору позики від 01.02.2013 року. Позивач просить суд визнати недійсним договір поруки від 19.07.2012 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON], на забезпечення виконання договору від 19.07.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Визнати недійсним договір поруки від 01.02.2013 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON], на забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Витрати по справі покласти на відповідача. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження. 06.04.2018 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позов, в якому посилається на безпідставність позовних вимог, просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надав. Третя особа письмових пояснень чи заперечень на позов не надала. 09.07.2018 року позивач надав відповідь на відзив. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19.07.2012 року між [PERSON]О та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого передано у власність [PERSON] кошти у сумі 77000,00 гривень в строк до 19.07.2013 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 19.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки від 19.07.2012 року. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 01.02.2013 року, згідно якого передано у власність [PERSON] кошти у сумі 146000,00 гривень в строк до 01.02.2014 року. З метою забезпечення виконання договору позики від 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки від 01.02.2013 року. 19.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки від 01.02.2013 року. Згідно п.1 договору поруки №3 [PERSON] зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником [PERSON] зобовязань із повернення позики в розмірі 77000,00 гривень згідно договору позики від 19.07.2012 року. Згідно п.1 договору поруки №4 [PERSON] зобовязався відповідати перед кредитором в обсязі 200 гривень за порушення позичальником [PERSON] зобовязань із повернення позики в розмірі 146000,00 грн. згідно договору позики від 01.02.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~553\~ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Позивач у своєму позові посилається на те, що [PERSON] не надавав згоди на укладання договорів поруки з [PERSON] Проте, чинним законодавством України та умовами оспорюваних договорів поруки не встановлений обовязок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором. Волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки. Згідно зі ст.\~626\~ЦК України порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо на права та обовязки боржника цей вид забезпечення виконання зобовязань не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо. Оскільки договори поруки не можуть бути визнаний недійсним із підстав відсутності згоди боржника на його укладення, то до оспорюваних у вказаній справі договорів поруки не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочинів. Крім того, не можуть бути визнанні договори поруки недійсними і з тих підстав, що в провадженні іншого суду перебувають справи, де відповідачем є [PERSON] У звязку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір з відповідачів не стягується. На підстав вищевикладеного,

Outcome: dismissed