Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, третя особа Залізничний відділ поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області про зобов'язання до вчинення дій. В обґрунтування заявленого позову покликається на та, що володільцем автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, який на праві власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вказаний автомобіль зареєстрований в ВРЕР м.Надвірна. З метою перереєстрації автомобіля він звернувся до Центру надання послуг ДАІ смт. Богородчани, Івно-Франківської області, де йому стало відомо про те, що на вищевказаний автомобіль накладено заборону на проведення реєстраційних операцій на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року в межах кримінальної справи №181-0311. Вважає, що оскільки він не є обвинувачем чи потерпілим у кримінальній справі; автомобіль не був визнаний речовим доказом, а відтак, заборона на проведення реєстраційних операцій щодо вищевказаного автомобіля порушуються його права. Просить суд зняти заборону на проведення реєстраційних операцій автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, тип легковий пасажирський-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER] накладену постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року в кримінальній справі №181-0311; усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зобов'язання ГУ НП в Івано-Франківській області зняти заборону (арешт) на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку) щодо автомобіля марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, тип легковий пасажирський-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER]. 22.12.2015 року позивач уточнив свої позовні вимоги (а.с.39) просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зобов'язання ГУ НП у Львівській області та ГУ НП в Івано-Франківській області зняти заборону (арешт) на проведення реєстраційних операцій щодо автомобіля «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Представник ГУ НП у Львівській області Сидор О.Б. у судове засідання не з'явився, 15.01.2016 року подав заперечення (а.с.52-56) в яких просить суд відмовити у задоволенні позову, зокрема з тих підстав, що постанова старшого слідчого Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011 року про накладення заборони на проведення реєстраційних операцій винесена у відповідності до вимог ст.130 КПК України (1960р.) та у межах наданих йому повноважень. Крім того, звертає увагу суду на те, що арешт на автомобіль не було накладено, а винесено постанову про заборону на проведення реєстраційних операцій, що не є одним і тим самим. Вважає, що діями відповідача не порушено права позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Представник ГУ НП в Івано-Франківській області Пендель О.Я. у судове засідання не з'явився, 15.02.2016 року на адресу Галицького районного суду подав письмові заперечення, в яких просить суд відмовити у задоволення позову. Третя особа Залізничний відділ поліції ГУ НП у Львівській області у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін, від яких надійшли відповідні заяви, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін та надані докази, вважаю, що позов слід задовольнити, виходячи із наступного. Відповідно до ст. ст.15,16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що в користуванні [PERSON] перебуває автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, який на праві власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вказаний автомобіль зареєстрований в ВРЕР м.Надвірна. В ході розслідування кримінальної справи № 181-0311 порушеної щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищення службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 364 ч. 3, ст. 365 ч. 1 КК України та фактом підроблення документів та їх використання невстановленими особами за ознаками злочинів передбачених ст. 358 ч.ч.1, КК України, постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Сапуцького Р.Я. від 23.05.2011р. накладено заборону на проведення реєстраційних операцій ( реєстрація, перереєстрація) автомобіль марки MAN 8.163, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. У даній кримінальній справі вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01 липня 2013 року, який набрав законної сили, службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області визнано винними у скоєнні злочинів та притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому на даний час не має будь-яких законних підстав для обмеження мого права власності в частині вільного розпорядження своїм майном, тобто автомобілем MAN 8.163, номер шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Позивач не був підозрюваним чи обвинуваченим у даній кримінальній справі, відтак, накладення заборони на належний йому транспортний засіб є протиправним та порушує його право власності охоронюване законом. Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на вище вказаний автомобіль набуто позивачем у спосіб визначений законом. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Норами ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. В даному випадку в діях [PERSON] не встановлено неправомірної поведінки; майно придбано у законний спосіб; належним чином оформлено правовстановлюючі документи, тобто, автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, тип легковий пасажирський-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], колір сірий, реєстраційний номер [NUMBER], [PERSON] у власність набуто правомірно та у відповідності до вимог законодавства видано довіреність від 19.04.2010 року на ім'я [PERSON], яка зареєстрована в реєстрі за №1180. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладенні у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Приписами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, згідно установленої судової практики Верховного Суду України, висловленої в постанові від 15 травня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду справи № 6-26 цс-13, предметом якої був спір за позовом власника про звільнення майна з під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження, при розгляді якої Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого, «право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власті поширюється на ці відносини». Таким чином, з огляду на наведені судом доводи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки порушене право позивача підлягає судовому захисту, наявні законні підстави для усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності та зняття заборони на здійснення реєстраційних операцій на спірний автомобіль.

Outcome: approved