Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON], державного нотаріуса Одинадцятої Харківської держаної нотаріальної контори Коваленка Л.О. про визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.03.1999 року квартира [ADDRESS], була приватизована відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» позивача дідусем та бабусею [PERSON] й [PERSON] разом з [PERSON], який доводиться позивачу батьком. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частки квартири [ADDRESS], на яку за відсутності заповіту мали право заявляти свої вимоги спадкоємці за законом, а саме: дружина померлого - [PERSON], син померлого - [PERSON] та дочка померлого - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, як особи, що фактично вступили у володіння спадковим майном, бо мешкали разом з померлим [PERSON]. Що стосується спадкоємця [PERSON], то яким чином відбувався процес прийняття нею спадщини позивачу не відомо. Бо як вбачається з наявних у нього документів, оформлення права на спадщину, що відкрилася [INFO] відповідно до вимог ст.525 Цивільного кодексу України (18.07.1963 року) після смерті [PERSON], відбулося лише 12.12.2008 року. Тобто, коли державним нотаріусом Десятої Харківської нотаріальної контори Верещак Г.Л. було складено Свідоцтво про право на спадщину за законом №1-3854 від 12.12.2008 року, відповідно до змісту якого батько позивача - [PERSON] був визначений спадкоємцем 1/3 частки майна [PERSON], що складалась з 1/3 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] 2/3 спадкового майна, про що їй також було видано відповідне Свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] на той час вже майже десять місяців не була суб'єктом спадкових правовідносин, бо померла [INFO]. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка відповідно складалась з майнових прав на 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Оскільки батько позивача [PERSON] не складав заповіту, то спадкування мало відбуватися за законом. 29.11.2011 року позивач та його мати [PERSON] звернулися до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори. Мати позивача відмовилась від спадщини, після померлого [PERSON], а позивач подав заяву на спадкування.На підставі його заяви про прийняття спадщини від 29.11.2011 року Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №1426/2011, зареєстровану у спадковому реєстрі за №52068089. Проте отримати свідоцтво про право на спадщину, після померлого батька позивач не зміг в зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на майно. Позивач звернувся до суду та просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1\\9 часину квартири [ADDRESS], що належала його батькові - [PERSON], померлому [INFO], на підставі свідоцтва на спадщину за законом № 1-3854 від 12.12.2008, а також зобов'язати нотаріуса провести державну реєстрацію. В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] надав до суду заяву, де вказала, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, просила розглядати справу за її відсутності. Завідувач Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори надав до суду заяву, де, просив розглядати справу за відсутності представника нотаріальної контори. При цьому суд виходить з того, що статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються,я к на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Аналізуючи докази надані сторонами, суд визнав доведеними такі факти: Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 22.03.1999 року квартира [ADDRESS], була приватизована відповідно до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] й [PERSON] разом з [PERSON], який доводиться позивачу батьком. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частки квартири [ADDRESS], на яку за відсутності заповіту мали право заявляти свої вимоги спадкоємці за законом, а саме: дружина померлого - [PERSON], син померлого - [PERSON] та дочка померлого - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, як особи, що фактично вступили у володіння спадковим майном, бо мешкали разом з померлим [PERSON]. Що стосується спадкоємця [PERSON], то яким чином відбувався процес прийняття нею спадщини позивачу не відомо. Бо як вбачається з наявних у нього документів, оформлення права на спадщину, що відкрилася [INFO] відповідно до вимог ст.525 Цивільного кодексу України (18.07.1963 року) після смерті [PERSON], відбулося лише 12.12.2008 року. Тобто, коли державним нотаріусом Десятої Харківської нотаріальної контори Верещак Г.Л. було складено Свідоцтво про право на спадщину за законом №1-3854 від 12.12.2008 року, відповідно до змісту якого батько позивача - [PERSON] був визначений спадкоємцем 1/3 частки майна [PERSON], що складалась з 1/3 частки квартири [ADDRESS], а [PERSON] 2/3 спадкового майна, про що їй також було видано відповідне Свідоцтво про право на спадщину. [PERSON] на той час вже майже десять місяців не була суб'єктом спадкових правовідносин, бо померла [INFO]. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась з майнових прав на 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Оскільки батько позивача [PERSON] не складав заповіту, то спадкування мало відбуватися за законом. 29.11.2011 року позивач та його мати [PERSON] звернулися до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори. Мати позивача відмовилась від спадщини, після померлого [PERSON], а позивач подав заяву на спадкування.На підставі його заяви про прийняття спадщини від 29.11.2011 року Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №1426/2011, зареєстровану у спадковому реєстрі за №52068089. Ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають дыти спадкодавця. За змістом ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, які зазначені в заповіті, або за чергами спадкоємців. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині визнання права власності за позивачем як за сином померлого мотивована та підлягає задоволенню в повному обсязі. Натомість позовна вимога щодо зобов'язання нотаріуса вчинити державну реєстрацію - є такою, що не підлягає задоволенню. Приймаючи таке рішення, суд виходи в того, що рішення суду на території України повинні виконуватися всіма органами , установами, фізичними та юридичними особами. Тому виконання рішення суду не потребує додаткового зобов'язання з боку нотаріуса. Судові витрати вважати сплаченими позивачем. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial