Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач в травні 2017р. звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості по договору позики. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами 22.10.2015 було укладено договір позики на суму 170 000 дол.США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики вказаними особами укладено договір іпотеки від 22.10.2015, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. та зареєстровано за №1004, відповідно до умов договору відповідач передав в іпотеку належне йому на праві власності майно: квартиру [ADDRESS] (предмет іпотеки №1) та машиномісце, гараж, загальною площею 26 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (предмет іпотеки -2). Крім того, між сторонами було укладено 22.10.2015 Договори про задоволення вимог іпотекодержавтеля №1006 та №1007. З [PERSON] укладено договір поруки від 22.10.2015р.Між сторонами укладались додаткові угоди , відповідно до яких строк повернення позики у кожному випадку продовжувався на 1 місяць.Відповідно до останньої додаткової угоди від 22.05.2016р. домовились про повернення коштів в повному обсязі до 22.06.2016р. Відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим позивач, як іпотекодержатель в позасудовому порядку набув право власності на іпотечне майно, про що містяться відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 04.08.2016, а саме, про те, що державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. було проведено державну реєстрацію прав власності відповідача на предмет іпотеки 1 та предмет іпотеки 2 на підставі Договорів про задоволення вимог №1006 та №1007. Відповідно до п.4 Договору позики встановлено в разі прострочення термінів повернення позики відповідач сплачує суму боргу з урахуванням індексу інфляції , неустойку в розмірі 1,5 % від суми позики за кожен день прострочення, починаючи з першого дня. Тому просить стягнути солідарно з відповідачів за період прострочення з 23.06.2016р. по 4.08.2016р. з суми боргу 3 843 547грн. пеню в розмірі 2 479 087,82 грн., 3% річних в розмірі 13 584,04 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надав відзив, в судовому засіданні просив відмовити в позові, оскільки борг погашений за рахунок іпотеки. Представник відповідача [PERSON] надав відзив, в судовому засіданні просив відмовити в позові, оскільки порука є припиненою. Рішенням (заочне) Печерського районного суду м.Києва від 10.05.2018р. задоволено позов. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 8.11.2018р. скасовано рішення та призначено в порядку загального провадження. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11.02.2019р. призначено справу до розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що 22.10.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] 3 843 547,00 грн., що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 170 000 доларів США. Згідно п. 3 договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю борг до дванадцятої години ранку двадцять другого листопада дві тисячі п`ятнадцятого року. Відповідно до п. 1.1. договору поруки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики від 22.10.2015 року. 22.10.2015 року для забезпечення виконання зобов`язань по договору позики [PERSON] уклав з [PERSON] договір про задоволення вимог іпотекодержателя і договір іпотеки. Враховуючи, що [PERSON] не зміг повернути позивачу позику в визначений строк, в договорі позики, між сторонами укладались додаткові угоди, відповідно до яких строк повернення позики у кожному випадку продовжувався на один місяць. В договорі від 22.05.2016 року встановлено повернення коштів в повному обсязі до 22.06.2016р. 04.08.2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д., у зв;язку із невиконанням [PERSON] взятих на себе договірних зобов`язань, на підставі договору позики, договору про задоволення вимог, прийняла рішення про державну реєстрацію прав на предмет іпотеки, у зв`язку із чим право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за іпотекодержателем, [PERSON] . Згідно п. 4 договору позики, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1,5 % від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня. Згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Щодо позовних вимог про стягнення коштів з [PERSON] судом встановлено. Порука є одним із способів забезпечення зобов`язань при укладенні кредитних договорів та має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов`язання та про договори . Згідно до ст.. 543 ЦК україни у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (ст.ст. 3, 12- 15, 20 ЦК, ст.ст. 3- 5, 11, 15, 31 ЦПК України). Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). Судом встановлено , що між [PERSON] та [PERSON] укладались додаткові угоди від 22.11.2015р. ,9.12.2015 р.,22.01.2016 р.,19.02.2019 р. ,22.03.2016р., 22.04.2016р., 22.05.2016р. , відповідно до яких строк повернення позики у кожному випадку продовжувався на 1 місяць. Відповідно до останньої додаткової угоди від 22.05.2016р. домовились про повернення коштів в повному обсязі до 22.06.2016р. (а.с.228-234) Судом встановлено , що відповідачкою [PERSON] додаткові угоди не підписувались, тому відповідно до ст..559 ЦК України порука є припиненою. При таких обставинах суд приходить до висновку , що у в частині позовних вимог до [PERSON] позов не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення коштів з [PERSON] судом встановлено. Відповідно до положень ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як визначено ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 4.03.2019р. відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна та стягнення суми перевищення вартості предмету іпотеки. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть у часть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.76, ч.1, 2 ст.77, ст.ст.79, 80 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позивачі просили стягнути проценти із розрахунку 2 % за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 28 лютого 2013 року. Задовольняючи позов у повному обсязі, суди належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, зокрема, що стосується правової природи процентів за користування сумою позики. Отже, висновки судів про стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за користування грошима за період з листопада 2012 року по червень 2016 року, тобто і після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права». Таким чином після настання строку повернення позики, позивач має право на стягнення з [PERSON] тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України, а саме 3% річних у розмірі 13 584,04 грн. Тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст..141 ЦПК України в зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: partial