Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про виселення, без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом з приватизації житлового фонду в/о «Торезантрацит» 19 липня 1993 року та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22 вересня 2008 року за № 2478075, власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], є позивач та її чоловік [PERSON], в рівних долях. [INFO] [PERSON] помер. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач прийняла 1/2 частину зазначеного житлового приміщення, яке залишилося після смерті [PERSON], та стала єдиним власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. У спірному будинку з 02 грудня 1999 року зареєстрований та проживає син позивача - відповідач по справі, як член сім'ї власника житла. Відповідач не приймає участі в оплаті комунальних платежів, що складає зайві фінансові труднощі для позивача, не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, проживання з ним в одному будинку є неможливим. Позивач неодноразово зверталася до Торезького міського відділу ГУ МВС України в Донецькій області із заявою про непристойну поведінку відповідача по відношенню до неї. З відповідачем проводилися профілактичні бесіди, під час яких він обіцяв виправити своє ставлення до спільного проживання в квартирі, однак продовжує загрожувати фізичною розправою і бажає якнайшвидшого настання смерті позивача. Відповідач своїми діями робить неможливим спільне проживання. У зв'язку з наведеним просить виселити [PERSON] з житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Позивач підтримала позовні вимоги. Дала пояснення,аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що матеріалами справи підтверджується систематичне порушення відповідачем правил спільного проживання в одному приміщенні. Відповідач визнав позовні вимоги в частині щодо постійних сварок з позивачем. Пояснив, що з позивачем виникли неприязні стосунки через постійні сварки з різних причини. Він намагається не спілкуватися з позивачем, користується тільки однією кімнатою у квартирі, хоча має з позивачем рівне право користування житловим приміщення, тому що вони є спадкоємцями за законом першої черги. Позивач постійно незадоволена його поведінкою та викликає робітників міліції, які проводять бесіди, а в окремих випадках притягували його до адміністративної відповідальності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач є сином позивача, постійно вживає спиртні напої та вчиняє сварки з позивачем. При цьому відповідач висловлюється нецензурно та спричиняє позивачу телесні пошкодження. З цього приводу неодноразово зверталися із заявами до міського відділу міліції, за результатами розгляду заяв відповідача притягували до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Своєю поведінкою відповідач робить неможливим спільне проживання з ним у квартирі. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно свідоцтва про народження відповідач [PERSON], [INFO], є сином позивача (а.с.63). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 08 грудня 2008 року державним нотаріусом Торезької державної нотаріальної контори, спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна [PERSON], який помер [INFO], є його дружина [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 1/2 часини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,11). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21627692 від 21 січня 2009 року позивач є власником 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно технічного паспорту, виготовленого Торезьким Бюро технічної інвентаризації станом на 22 серпня 2008 року, позивач є власником 1,0 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). Згідно домової книги, довідки філії «Техносервіс» Приватного підприємства «ИРД» від 13 грудня 2013 року сторони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-23,34). Згідно постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 22 лютого 2012 року та від 06 березня 2012 року у порушенні кримінальної справи за ст. 296 КК України від відносно відповідача відмовлено у зв'язку з відсутністю в його діях ознак складу злочину (а.с.24,25). Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 02 травня 2012 року у порушенні кримінальної справи за ст.ст.296, 129 КК України від відносно відповідача відмовлено у зв'язку з відсутністю в його діях ознак складу злочину (а.с.26). 10 липня 2012 року постановою Торезького міського суду в порушенні кримінальної справи за скаргою приватного звинувачення [PERSON] у порядку ст.27 КПК України: [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, відмовлено у зв'язку з примиренням сторін (а.с.27). Згідно листа Торезького міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області від 06 липня 2013 року повідомлено, що 12 червня 2013 року за заявою позивача відносно відповідача відкрито кримінальне провадження №12013050530002001, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. На підставі ст.284 ч.1 ст.2 КПК України кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.28). Згідно висновку Торезького міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області від 13 вересня 2013 року за повідомленням [PERSON] у діях [PERSON] не вбачається склад будь-якого злочину, чи склад будь-якого адміністративного правопорушення, що підтверджується матеріалами перевірки (а.с.29). Згідно листа Торезького міського відділу Головного управління МВС України в Донецькій області від 21 листопада 2013 року повідомлено, що по фактам протиправної поведінки [PERSON] винесені 3 постанови про відмову в порушенні кримінальної справи: №736 від 22 лютого 2012 року, за ст. 6 п.2 КПК України, № 992 від 06 березня 2012 року, за ст. 6 п.2 КПК України, № 1984 від 02 травня 2012 року, за ст. 6 п.2 КПК України. По одному факту (ЄО 5301 від 22 серпня 2013 року) матеріал списано в справу згідно ЗУ «Про звернення громадян» за вихідним № 9/17771 від 13 вересня 2013 року, по другому факту заяву внесено до ЄРДР за № 12013050530002001 від 12 червня 2013 року за ст. 125 ч.1 КК України, на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КПК України кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу злочину (а.с.30). Згідно інформації Торезької державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Донецькій області після [PERSON] зареєстрована спадкова справа 126/2008 р. від 04 лютого 2008 року (Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №36323428 від 15 січня 2014 року); згідно даних Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 36323441 від 15 січня 2014 року відсутня інформація про наявність заповіту, посвідченого від імені [PERSON] (а.с.54-56). Судом було оглянуто спадкову справу, з якої вбачається, що 04 лютого 2008 року сторони звернулися до Торезької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом в рідних частках кожному, що залишилася після [PERSON], померлого [INFO]. Одночасно в заяві зазначено, що сторони фактично прийняли спадщину, тому що у квартирі на час смерті спадкоємця були прописані та проживали (а.с.57,58,59). Згідно свідоцтва про одруження позивач з 03 листопада 1960 року знаходилася у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.61). Згідно довідки відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 19 грудня 2006 року [PERSON] є вкладником банку, заповіту на вклад не має (а.с.64). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04 лютого 2008 року державним нотаріусом Торезької державної нотаріальної контори, спадкоємцями грошових внесків померлого [INFO] [PERSON] є позивач та відповідач по 1/2 частині (а.с.66,68,69,70,71). 05 серпня 2008 року Торезька державна нотаріальна контора звернулася до БТІ м. Тореза із запитом про надання позивачу Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.67). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 1993 року [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної (сумісної) власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.72). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Торезького бюро технічної інвентаризації від 22 вересня 2008 року [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], форма власності - приватна спільна сумісна (а.с.73). Дослідив добуті докази суд дійшов наступного висновку. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. В статті 321 Цивільного Кодексу України також закріплено принцип непорушності права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 155 Житлового кодексу України передбачає гарантії прав громадян, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру). Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до положень статті 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Згідно статті 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що сторони прийняли спадщину, яка складає з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідач до теперішнього часу не отримав свідоцтво про право на спадщину, хоча із відповідною заявою звернувся до Торезької державної нотаріальної контори. Звернувшись з позовом про виселення без надання іншого жилого приміщення, позивач посилається на положення ст.116 ЖК України, якою передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились без результативними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно п.17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про виселення на підставі ст. 116 Житлового Кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок приводу можливого виселення). Обраний позивачем спосіб судового захисту порушеного права як виселення відповідача не може бути застосований судом, виходячи зі встановленого характеру спірних правовідносин, змісту правових вимог, оскільки фактично позбавляє відповідача права власності на частину квартири. Позивачем не обгрунтовані підстави позбавлення відповідача права власності в розумінні норм права, які закріплені у ст. 346 ЦК України. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення, без надання іншого жилого приміщення слід відмовити. Судові витрати не підлягають розподілу.

Outcome: dismissed