Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування домоволодіння, укладений між [PERSON] та [PERSON] 10.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Поваровою Л.В., реєстровий № 1042 за яким [PERSON] прийняла в дар домоволодіння [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування від 10.06.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Поваровою Л.В., реєстровий № 1043, земельної ділянки, площею 0,0836 за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Згідно укладеного договору купівлі продажу земельної ділянки від 17.06.2008р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., реєстровий № 1649, [PERSON] придбала у власність частину земельної ділянки площею 0,078 Гектара, яка є частиною земельної ділянки площею 0,250 га, що розташована на території [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. Площа земельної ділянки 780 м. кв., кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Позивач стверджує, що на час придбання житлового будинку та земельної ділянки перебував з [PERSON] у шлюбі, а на час подання позову шлюб припинено. Зазначає, що дізнався про той факт, що його колишня дружина подарувала придбану земельну ділянку та будинок своїй матері, [PERSON] без його згоди, вважає оскаржувані договори є недійсними з підстав передбачених ст.ст. 203, 388 ЦК України. Позивач вважає наявним правові підстави на визнання договору дарування недійсним, оскільки стверджує, що має право на 1/2 частину майна, що було придбано за час шлюбу. Представник [PERSON] в запереченнях на позовну заяву вказала, що підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними немає, оскільки вимоги законодавства при укладенні оспорюваних договорів було дотримано. Представник [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними немає, оскільки вимоги законодавства при укладенні оспорюваних договорів було дотримано. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечила. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом достовірно встановлено, що майно, яке є предметом оспорюваних договорів, набуто позивачем та [PERSON] у шлюбі, зазначений факт визнано представниками, а тому він не підлягає доведенню відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.07.2012 року у цивільній справі № 2-4385/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, позов задоволено, шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 25.07.2012 року. 10.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Поваровою Л.В., реєстровий № 1042. Згідно положень даного договору [PERSON] прийняла в дар домоволодіння [ADDRESS]. Згідно п. 16 вказаного договору домоволодіння, яке є предметом цього договору, набуте нею під час перебування в зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON], який надав письмову згоду на дарування цього домоволодіння [PERSON], справжність його підпису на якій засвідчено Поваровою Л.В., приватним нотаріусом КМНО 10.06.2014 року за номером 1040. 10.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Поваровою Л.В., реєстровий № 1043. Згідно положень даного договору [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0836 за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Згідно п. 21 вказаного договору земельна ділянка, яка є предметом цього договору, набута нею під час перебування в зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON], який надав письмову згоду на дарування цієї земельної ділянки [PERSON], справжність його підпису на якій засвідчено Поваровою Л.В., приватним нотаріусом КМНО 10.06.2014 року за номером 1041. Згідно статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (ст. 718 ЦК України). Згідно частини 2 статті 719 Цивільного кодексу України унормовано форма договору дарування: договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як вбачається з оспорюваних договорів, позивачем надано таку згоду, яка була нотаріально посвідчена. Таким чином позивач, реалізуючи свої повноваження співвласника, надав згоду на відчуження майна за оспорюваними договорами. Отже, розпорядження спільним майном подружжя, після розірвання шлюбу, відбулось за взаємною згодою співвласників і відповідає вимогам законодавства. Відповідно, доводи позивача щодо відсутності його згоди на укладання оспорюваних правочинів не знайшли свого підтвердження. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed