Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 16223,77 гривень та понесені позивачем судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08.06.2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м.Львові», Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у м.Львові. Будинок [ADDRESS] , перебуває на балансі та утриманні ЛКП «Господар», яке створено відповідно до ухвали Львівської міської ради, а основним завданням діяльності визначено утримання, обслуговування та ремонт житлових будівель. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є мешканцями квартири [ADDRESS] , що вказано у Довідці з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 12.02.2021 року № 223. Для здійснення оплати комунальних послуг мешканцям квартири [ADDRESS] у вищевказаному будинку відкрито особовий рахунок. Відповідачі за період часу з 01.04.2013 року по 01.02.2021 року не сплачували витрат за утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 16223,77 гривень. Позивач звертався із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6521,31 гривень. Личаківським районним судом м.Львова 26.10.2020 року у справі № 463/7991/20 (провадження № 2-н/463/1024/20) було видано судовий наказ про стягнення вказаної заборгованості, проте, такий за заявою [PERSON] скасовано ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.11.2020 року. Крім цього, за вказаний період часу жодних актів-претензій від відповідачів щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило, що свідчить про належність надання послуг позивачем. Відсутність договірних відносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідачів коштів за надані житлово-комунальні послуги та відповідно споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] 08.06.2021 року подав письмові пояснення на позовну заяву, з яких вбачається наступне. Так, 21.05.2021 року він отримав ухвалу про відкриття провадження по вказаній справі. Вважає вимоги зазначені у позовній заяві надуманими, безпідставними, а тому він повністю заперечує позов ЛКП «Господар». Зазначає, що між ним та позивачем не укладено жодних договорів про надання послуг по утриманню та обслуговуванню житла, ніяких послуг він не замовляв. Про зміну суб`єкта господарювання його письмово не попередили. Вказаний перелік послуг у позовній заяві до нього не має жодного відношення так як заборгованість стосується квартири за адресою: [ADDRESS] , а він проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, йому невідомо звідки така сума заборгованості на яку вказує позивач, адже відсутні акти прийому-передачі виконаних робіт та докази про обсяг, якість, види, вартість, строки ніби-то наданих послуг. А тому вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Разом з тим, 26.05.2021 року відповідачами подано заяву про застосування позовної давності, згідно з якої вбачається наступне. Так, позивач просить стягнути заборгованість за період часу з 01.04.2013 року по 01.02.2021 року. Разом з тим, Личаківським районним судом м.Львова 26.10.2020 року у справі № 463/7991/20 (провадження № 2-н/463/1024/20) було видано судовий наказ про стягнення вказаної заборгованості. При цьому, факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, не перериває строку позовної давності, що підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17. Крім того, позовна заява датована 18.02.2021 року, однак до суду подана 23.02.2021 року. З врахуванням того, що плата за послуги з управління вноситься щомісяця до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, а тому позивач пропустив позовну давність за квітень 2013 року по січень 2018 року включно. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони та третя особа не подали. Справа поступила до суду 23.02.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.03.2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Представник позивача 23.09.2021 року в судовому позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених у позовній заяві, додатково зазначила, що позовна давність переривалася у зв`язку із зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] 23.09.2021 року в судовому засіданні позов заперечив з підстав викладених у поясненнях на позов, додатково зазначив, що жодних договорів з ЛКП «Господар» він не укладав, хоча неодноразово звертався з пропозицією про укладення такого. Однак, з невідомих йому причин такий укладений не був. Також зазначив, що ніколи не звертався до позивача за послугами та не отримував їх. Житлово-комунальні послуги не сплачував, бо це порушує Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Представник відповідача [PERSON] - адвокат Котовщиков Р.А. 23.09.2021 року в судовому засіданні покликався на відсутність доказів надання послуг позивачем, а саме актів виконаних робіт та договорів на виконання робіт для відповідача. Крім того, просив застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, разом з тим 29.06.2021 року подав заяву суду про розгляд справи за його відсутності, одночасно в такій просив увалити рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у поясненнях відповідача [PERSON] та заяви про застосування позовної давності. 06 жовтня 2021 року в судове засідання представник позивача не з`явилася, подавши при цьому заяву про розгляд справи без її участі, також без поважних причин не з`явилися інші учасники процесу за винятком відповідача [PERSON] . З огляду на це, суд вважає можливим відповідно до ст.223 ЦПК України завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 12.02.2021 року № 223 (а.с.7). Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08.06.2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м.Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у житлових будинках м.Львова. Між позивачем та відповідачами існують відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, які регулюються чинним законодавством України, зокрема: Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких позивач надає житлово-комунальні послуги, а відповідачі, як споживачі, зобов`язані внести плату за надані послуги. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено порядок оплати житлово-комунальних послуг. Так, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем. Разом з тим, відповідачі не вносять плату за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим мають заборгованість. Так, сума заборгованості відповідачів за спожиті житлово-комунальні послуги складає - 16223,77 гривень за період з 01.04.2013 року по 01.02.2021 року (а.с.6). Доказів того, що послуги відповідачам не надавались, що вони не користувались наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено. З огляду на правовстановлюючі документи позивач є надавачем послуг з утримання будинків та прибудинкової території. За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Виходячи із змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживачів. Так, правом споживача є одержання вчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами укладених договорів, а обов`язком оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, а також укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Частиною першою статті 10 Закону встановлено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Статтею 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Позивач у справі, ЛКП «Господар» у період часу за який порушується питання про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, був належним утримувачем будинку за адресою: [ADDRESS] , а тому має права, передбачені відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідачі заперечуючи позовні вимоги посилаються на те, що позивачем були надані послуги, які він не замовляв, послуги надавались неналежної якості, однак, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення їх від оплати, ними не надано. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі не відмовлялися від надання позивачем житлово-комунальних послуг, отримували їх. Крім того, власник квартири у багатоповерховому будинку не може не отримувати послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, як і виконавець послуг не може припинити їх надання одному із власників квартир, так як послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, як то прибирання прибудинкової території, сходових кліток, вивезення відходів, технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем, тощо, мають загальний характер, тобто споживаються одночасно всіма мешканцями багатоквартирного будинку, і припинення їх надання окремому споживачу є неможливим. Частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього ж Закону, споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Отже згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Зазначене узгоджується також з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року (справа № 753/1391/17, провадження № 61-34537св18), від 21 листопада 2019 року (справа № 464/5927/15, провадження № 61-33479св18). Таким чином, суд дійшов висновку про наявність між сторонами договірних відносин, за якими відповідачі користувалися житлово-комунальними послугами, які надавав їм позивач, та позивач має право на справляння за них відповідної плати по затверджених тарифах. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані відповідачам послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.04.2013 року по 01.02.2021 року - є обґрунтованими та доведеними. Досліджуючи вимоги позивача в частині періоду виниклої заборгованості, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідачі вказують, про те, що стягнення заборгованості за період з 01 квітня 2013 року по 01 лютого 2021 року суперечить чинному законодавству, а саме: ст.ст.256, 257 ЦК України, де загальна позовна давність становить три роки. У відповідності до статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В свою чергу, у відповідності до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~17\~листопада 2020\~року Личаківським,\~районним судом\~м.Львова\~у справі\~№ 463/7971/20\~скасовано судовий\~наказ,\~виданий 26\~жовтня 2020\~року Личаківським\~районним судом\~м.Львова\~за заявою\~Львівського комунального\~підприємства «Господар»\~про стягнення\~з [PERSON] \~заборгованості за\~період з\~01.08.2017\~року по\~31.07.2020\~року за\~послуги з\~утримання будинку\~та прибудинкової\~території (а.с.8). При цьому, судом не беруться до уваги доводи представника позивача про те, що позовна давність переривалася у зв`язку із зверненням позивача до суду із заявою про видачу судового наказу, який в подальшому був скасований, оскільки як підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-214цс14 та вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, остання відступила від вказаного висновку Верховного Суду України та зробила свій висновок, який відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, згідно з яким подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Належних доказів поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем суду не представлено, питання про поновлення строку позивач перед судом не ініціює, а тому стягненню підлягає заборгованість, станом на 01.02.2021 року, як просить позивач, яка утворилась за період з 01.02.2018 року по 01.02.2021 року. Таким чином, заборгованість відповідачів перед позивачем за спожиті комунальні послуги в межах строку позовної давності становить 16223,77 гривень - 9714,36 гривень = 6509,41 гривень. Крім того, судом не беруться до уваги доводи сторони відповідача про те, що позивач пропустив позовну давність за квітень 2013 року по січень 2018 року включно з огляду на наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається за матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду 23.02.2021 року, а відтак з саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином,\~дослідивши матеріали\~справи,\~всебічно і\~повно з`ясувавши\~всі фактичні\~обставини,\~на яких\~ґрунтуються позовні\~вимоги,\~об`єктивно оцінивши\~надані сторонами\~належні,\~допустимі та\~достовірні докази\~як кожний\~окремо,\~так і\~у їх\~сукупності,\~які мають\~юридичне значення\~для розгляду\~справи і\~вирішення спору\~по суті,\~суд приходить\~до висновку\~про наявність\~правових підстав\~для часткового\~задоволення позову та стягнення солідарно з відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] на користь ЛКП «Господар» заборгованості у розмірі 6509,14 гривень, за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, що надавались споживачам квартири [ADDRESS] , за період часу з 01.02.2018 року по 01.02.2021 року, а у задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити за спливом позовної давності. Задовольняючи частково позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені (а.с.4, 5) судові витрати, що становлять 2270,0 гривень судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 910,78.

Outcome: partial