Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач Дружківський дитячий будинок-інтернат, діючий в інтересах малолітнього [PERSON], звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в обґрунтування якого вказав, що відповідачі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], та на момент народження останнього перебували у шлюбі. [PERSON] є дитиною-інвалідом з дитинства, за станом здоров'я потребує стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування, освітніх та реабілітаційних послуг, у зв'язку з чим на підставі рішення виконавчого комітету Куйбишевського районного в місті Донецьку ради від 25.01.2005 № 24 дитину влаштовано на повне державне забезпечення у Дружківському дитячому будинку-інтернаті. За наказом вказаного будинку-інтернату від 03.08.2014 № 9 малолітнього було зараховано на тимчасове проживання до будинку-інтернату, а 02.12.2014 за наказом № 22 - на постійне місце проживання. На момент влаштування [PERSON] до державного закладу його мати [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а проживала за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а проживав за адресою: [ADDRESS]. Інформація про зміну місця проживання відповідачів до будинку-інтернату не надходила. Протягом всього періоду перебування сина у державному закладі відповідачі жодного разу його не відвідували, з ним не листувалися, не телефонували, не цікавилися його станом здоров'я, ніякої участі у вихованні та утриманні дитини не приймали, долею останнього не цікавилися. 17.10.2017 адміністрацією будинку-інтернату складено акт про невідвідування дитини. Тому позивач з метою забезпечення прав і законних інтересів дитини просить суд позбавити батьківських прав відповідачів [PERSON] та [PERSON] відносно їх дитини [PERSON] та стягнути з відповідачів на користь позивача на утримання своєї дитини аліменти у розмірі по 1/4 частці їх доходів щомісячно з кожного до досягнення ними повноліття. Представник позивача Дружківського дитячого будинку-інтернату до судового засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність та про підтримку позовних вимог у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи сповіщеним про час і місце слухання справи, у тому числі через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, у судове засідання не з'явилися без повідомлення причин, відзиву на позов не подали. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися у судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзиву, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи органу опіки та піклування Дружківської міської ради також до суду не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи у його відсутність та про своє незаперечення проти позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом на підставі свідоцтва про народження дитини встановлено, що відповідачі [PERSON]А та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відповідно до рішення виконавчого комітету Куйбишевської районної в м.Донецьку ради від 25.01.2005 № 24 на підставі заяви відповідачів [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], гуртожиток, а фактично родина проживає за адресою: [ADDRESS], де винаймає квартиру, їх син [PERSON], [INFO], який є інвалідом з дитинства і за станом здоров'я потребує постійного медичного догляду і лікування, був влаштований на повне державне утримання до будинку дитини до досягнення ним трьох років (а.с.8). Відповідно до витягів з наказів Дружківського дитячого будинку-інтернату від 03.08.2014 № 9 та 02.12.2014 № 22 дитину [PERSON], [INFO], було зараховано на повне державне забезпечення до даного закладу на тимчасове проживання, а потім з 92.12.2014 на постійне (а.с.9, 10, 13). Згідно з медичним висновком від 02.09.2013 № 1917 дитина [PERSON], [INFO], є дитиною-інвалідом підгрупи А (а.с.12). Відповідно до акту Дружківського дитячого будинку-інтернату від 17.10.2017 з 03.08.2014 по день складання акту батьки дитини [PERSON] сина не відвідували, з ним не листувалися, не телефонували, ніякої участі у вихованні не приймали (а.с.11). Відповідно до листа позивача від 05.12.2017 з 03.08.2014 мати дитини [PERSON] за весь час знаходження сина в будинку-інтернаті жодного разу не вийшла на зв'язок і до теперішнього часу державну соціальну допомогу на дитину-інваліда не оформила, тобто, [PERSON] на протязі трьох років грошові виплати не отримував (а.с.38). Згідно за інформацією служби у справах дітей виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 06.12.2017 при здійсненні виїзду за місцем реєстрації батька дитини [PERSON], з'ясовано, що за адресою: [ADDRESS], проживають батьки останнього, які повідомили, що з сином вони не підтримують зв'язку більше 3-х років, місце перебування [PERSON] їм невідомо (а.с.44). Відповідно до висновку від 21.12.2017 № 16-3421-01 орган опіки і піклування Дружківської міської ради вважає позбавлення батьківських прав відповідачів [PERSON] та [PERSON], які повною мірою ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків відносно їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO], доцільним і таким, що відповідатиме інтересам дитини (а.с.45). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи, а ст.18 Конвенції про права дитини зазначила, що батьки дитини несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу (далі СК) України батьки зобов'язані виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (п.2). Статтею 151 СК України передбачено, що батьки можуть залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Держава, у свою чергу, надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Для постійного проживання дітей віком від 4 до 18 років з вадами фізичного та розумового розвитку та психічними розладами, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування, освітніх та реабілітаційних послуг, створено мережу дитячих будинків-інтернатів, основним завданням яких є забезпечення належних умов для проживання, навчання, виховання, медичної та соціальної реабілітації таких дітей. Згідно з п.3.1 Типових положень про дитячий будинок-інтернат, молодіжне відділення дитячого будинку-інтернату системи праці та соціального населення, затверджених за наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 02.04.2008 № 173, до будинку-інтернату приймаються на держане утримання діти, яким згідно з медичним висновком не протипоказано перебування у цій установі незалежно від наявності родичів, зобов'язаних за законом їх утримувати. Однак, влаштування дітей до спеціалізованих державних закладів на повне державне утримання не позбавляє батьків від обов'язків брати участь у їхньому вихованні та утриманні. Відповідно до ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно за ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав, зокрема, із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу, батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Отже, оцінюючи наявні у справі доказі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі, які є батьками дитини, ухиляються від виконання батьківських обов'язків щодо свого сина [PERSON], [INFO], якого на підставі рішення виконавчого комітету Куйбишевської районної в м.Донецьку раді від 21.01.2005 за заявою батьків було тимчасово влаштовано до будинку дитини, а з 03.08.2014 постійно до Дружківського дитячого будинку-інтернат, за час перебування у закладі відповідачі жодного разу сина не відвідували, життям та здоров'ям дитини не цікавилися, матеріально не допомагали, родинних стосунків не підтримували, мати та батько дитини свідомо не бажають займатися його вихованням та утриманням, судом не встановлено будь-яких поважних причин, через які відповідачі не піклуються про свою дитину, не проявляють до неї щонайменшої батьківської турботи, тому суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] повинні бути позбавлені батьківських прав, бо це у повній мірі відповідатиме інтересам дитини. Доказів на спростування обставин, на підставі яких суд прийшов до такого висновку, суду не надано. З огляду на приведене, суд вважає висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав обгрутованим, а вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Згідно за ч.3 ст.165 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Одним із засобів виконання батьками зобов'язань по утриманню дітей є виплата аліментів, стягнутих за рішенням суду. Згідно за ч.2 ст.247 СК України встановлення опіки та піклування не припиняє права дитини на аліменти. За приписами ч.ч.2, 3 ст.193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров'я, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Враховуючи вищевикладене, а саме те, що відповідачі - є батьками [PERSON], працездатні, інших осіб на їх утриманні не встановлено, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів аліментів у розмірі по 1/4 частці їх доходу з кожного, є такими, що підлягають задоволенню. Оскільки з 03.08.2014 малолітній [PERSON] перебувє у Дружківському дитячому будинку-інтернаті, який в особі директора опікується дитиною, суд вважає правомірним стягнення аліментів на утримання дитини на користь даного закладу. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн за вимогами немайнового характеру та у розмірі 640 грн за вимоги майнового характеру у рівних частинах з кожного. На підставі ст.ст.150, 164, 165, 180-183, 247 СК України, Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved