Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області про стягнення витрат у зв`язку із відновленням порушеного права особи, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою судді Івано-Франківського апеляційного суду в справі № 347/1364/20, провадження № 33/4808/526/20 від 03.11.2020 року задоволена його апеляційна скарга частково, постанову судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2020 року відносно нього скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП. Підставою для скасування оскаржуваної ним постанови, як зазначає апеляційна інстанція, є «істотні порушення при оформленні протоколу про правопорушення та при судовому розгляді справи, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови». Скасовуючи оскаржувану ним постанову, апеляційний суд відмовив в задоволенні його прохання про стягнення витрат за надання правової допомоги, так як ст.ст.268, 275 КУпАП не передбачено такі відшкодування. [PERSON] вважає рішення апеляційного суду в цій частині незаконним і таким, що суперечить вимогам п.14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя №R(81)7, ст.56 Конституції України, ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Більше того, сам апеляційний суд в частині відшкодування витрат на правову допомогу суперечить своїм же правовим висновкам. В своїй постанові від 03.11.2020 року, скасовуючи рішення суду першої інстанції, він зазначає: «Судом першої інстанції не враховано вимог практики ЄСПЛ про те, що особливості процесуального розгляду справ про адміністративні правопорушення мають прирівнюватися до кримінального процесуального законодавства». Це фактично означає аналогію закону, яка апеляційним судом в частині вимог п. 1 ч. 1 ст.118, п.1 ч.4 ст.374 КПК України застосована не була. Таке рішення є остаточним і оскарженню не підлягає. Тому він вимушений звертатися в цивільному порядку до суду для відновлення свого порушеного права та відшкодування судових витрат. Так як суд та посадові особи поліції порушили його конституційні права, що змусило його звернутися за професійною правовою допомогою, то він має юридичне право, гарантоване Конституцією України, на відшкодування всіх понесених ним з цього приводу витрат. Законом не передбачено можливості компенсації таких витрат за рахунок суду, незважаючи на його незаконне рішення, незаконність якого встановлено судом вищої інстанції, тому відшкодовувати може тільки відповідний відділ поліції за рахунок його бюджетних асигнувань. Так, для захисту свого порушеного права як фізичної особи він вимушений був звернутися до адвоката за правничою допомогою, за допомогою якої було скасовано рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст..44-3 КУпАП. Правнича допомога, що полягала у представництві його інтересів в суді першої інстанції, підготовці апеляційної скарги на судове рішення першої інстанції до апеляційного суду, виявилась для нього суттєвою і визначальною, а тому укладений з адвокатом договір про надання правової допомоги відповідає очікуванням позивача та сумі гонорару, яку він оплатив адвокату. Сума витрат на правову допомогу 5000 грн. є в даному випадку номінальною, повністю аргументованою з наданим розрахунком відповідно до вимог закону. Окрім того подаючи дану позовну заяву, він теж скористався послугами адвоката і вважає, що його витрати з цього приводу теж підлягають відшкодуванню. Адвокат провів відповідну роботу: дав правовий аналіз рішення апеляційного суду, аналізував судову практику судів України та ЄСПЛ, підготував та подав до суду позовну заяву, а також взяв на себе зобов`язання представляти одноособово його інтереси в суді щодо даного позову. Позивач вважає, що гонорар по даній справі в сумі 6000 грн., яку він реально має оплатити адвокату є обґрунтованим, співмірним і підтвердженим відповідними доказами та матеріалами цивільної справи. Просить стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, в сумі 5000 гривень та вирішити питання розподілу судових витрат у зв`язку із розглядом даної справи. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника позивача до суду надійшла заява із прохання справу розглянути у відсутності сторони позивача. Представники відповідачів - Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та ГУНП в Івано-Франківській області - в судове засідання не з`явилися, повідомлені про день та час розгляду справи своєчасно та належним чином, заяв, що перешкоджають розгляду справи від них не надходило. Від представника ГУНП в Івано-Франківській області Брезіцького М.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові повністю, посилаючись на його безпідставність, мотивуючи тим, що наявність рішення про закриття провадження в адміністративній справі не є безумовним доказом заподіяння позивачу матеріальних збитків, а складений поліцейським протокол про адміністративне правопорушення, не є рішенням по справі. Поліцейський під час складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно позивача діяв відповідно до вимог закону. Будь-які протиправні дії відносно позивача не вчинялись, свобода пересування позивача не обмежувалась, спецзасоби до нього не застосовувались, він не був затриманий в адміністративному порядку. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2020 року була скасована постанова Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2020 року у справі №347/1364/20 про визнання [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП та закрито провадження у справі на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку давності накладення адміністративного стягнення. За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з нижче наведених підстав. Судом встановлено, що постановою судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2020 року (а.с.11-12) [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.44-3 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів, що становить 17000 грн, а також стягнуто судовий збір в сумі 420,40 грн. Постановою судді Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2020 року (а.с.13) вирішено апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково, постанову судді Косівського районного суду від 15.10.2020 року щодо нього скасувати, провадження у справі закрити на підставі ст. 247 п.7 КУпАП у зв`язку із закінченням строку давності накладення адміністративного стягнення за ст.44-3 КУпАП. Також суддею Івано-Франківського апеляційного суду зазначено, що ст. 294 КУпАП не передбачає направлення справи на новий судовий розгляд. Тому враховуючи вимогу ст. 247 п.7 КУпАП про закриття розпочатої справи про адміністративне правопорушення внаслідок закінчення строків накладення стягнення та у зв`язку з тим, що на час розгляду справи пройшов 3-місячний строк давності у цій справі, передбачений ст. 38 КУпАП, то постанова судді підлягає скасуванню із закриттям провадження на підставі вказаної норми закону. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2019 у справі № 927/623/18, слідує, що з правового аналізу норми ст.38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.02.2018 у справі №910/18319/16. Складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований. Встановивши, що при складанні протоколу у відношенні позивача працівник поліції діяв в межах наданих йому повноважень відповідно до статей 255, 265-1 КУпАП та Закону України «Про Національну поліцію», а доказів про визнання його дій неправомірними позивачем не надано, як і не доведено факту завдання йому цими діями матеріальної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки у даному випадку відсутні усі обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене суд констатує, що в розумінні Цивільного процесуального кодексу України вимоги позивачем пред`явлено до Косівського відділу поліції ГУНП у Івано-Франківській області. Відповідно до ч. 1 ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Як встановлено ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Як визначено п. 3 ч. 2 ст. 81 ЦК України юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національного поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» розпочато процедуру ліквідації УМВС України у Івано-Франківській області та утворено юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції у Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 40108798 ), яке зареєстроване як окрема юридична особа. Отже, судом за клопотанням представника позивача було залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача ГУНП в Івано-Франківській області. Оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача та пред`явлення вимог до конкретної особи, як відповідача, наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості та процесуального права з власної ініціативи формулювати вимоги до відповідачів. Позивач посилається у вимогах позову на те, що стягнення повинно відбутись шляхом списання коштів за рахунок бюджетних асигнувань Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області за відповідним рішенням суду. У цьому зв`язку суд зазначає наступне. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України Про Національну поліцію, держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Разом з тим, для реалізації визначеної законом процедури перевірки наявності підстав для відшкодування такої шкоди необхідно пред`явити відповідні вимоги до суб`єкта, який може відповідати за позовом, та який у спірних правовідносинах представляє Державу. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем, в розумінні закону, не пред`явлено вимог до особи, яка може відповідати за позовом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України). Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах № № 552/91/18, 554/9144/17). Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц). Державне казначейство України не притягнуто до участі у справі, що також свідчить про неналежний суб`єктний склад у даній справі. Разом із тим суд звертає увагу, що в долученій до матеріалів справи постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2020 року (а.с.13) з приводу відшкодування позивачу витрат понесених на надання правової допомоги зазначено «Прохання апелянта щодо вирішення питання судових витрат в частині надання правової допомоги, то дане клопотання не може бути задоволеним, оскільки ст.ст. 268, 275 КУпАП не передбачають відшкодування таких витрат особі, яка притягалася до адміністративної відповідальності», тобто вимоги в цій частині [PERSON] розглянуто апеляційним судом по суті та не підлягають повторному дослідженню і перегляду. В силу вимог ч.4, 6 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд апеляційної інстанції під час перегляду постанови суду першої інстанції відносно позивача констатував порушення при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення та при судовому розгляді справи, що слугувало підставою для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції від 15.10.2020 року відносно [PERSON] по ст.44-2 КУпАП. При цьому суд апеляційної інстанції закрив провадження у адміністративній справі не за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.44-3 КУпАП, а за закінченням строків давності накладення адміністративного стягнення, що є взаємовиключними правовими підставами закриття провадження у справі. Даний факт, у свою чергу, не свідчить про протиправність притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності працівниками поліції, що склали відносно нього протокол по ст.44-3 КУпАП. У зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати, які були понесені позивачем при поданні позову та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, відшкодуванню позивачу відповідачами не підлягають. На підставі ст.ст. 80, 81 ЦК України,

Outcome: dismissed