Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.09.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримало у власність квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 20.11.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під № 6312. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою стала реєстрація [PERSON] У зв'язку з цим ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд виселити [PERSON] з квартири яка розташована за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС без надання іншого жилого приміщення. 18.12.2017 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» в якій просила суд визнати правочин щодо набуття ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на спірну квартиру нікчемним, недійсним та відновити право власності на дану квартиру за нею. Ухвалою суду від 19.12.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання правочину нікчемним, недійним та відновлення права власності, залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. На виконання вимог ухвали суду від 19.12.2017 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву в новій редакції, в якій просила суд визнати недійсним правочин з набуття ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13; визнати недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31574493 від 26.09.2016 року. Ухвалою суду від 22.01.2018 року зустрічний позов в редакції від 15.01.2018 року прийнято до розгляду з первісним. 23.01.2018 року в судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» подав до суду уточнену позовну заяву в якій просив суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири яка розташована за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС без надання іншого жилого приміщення. 11.04.2018 року [PERSON] падала до суду відзив на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення в якому вказала, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» є необґрунтованими з наступних підстав. Згідно ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» позивачем порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, 22.09.2016 року незаконно отримано у власність квартиру яка знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13. Станом на момент відчуження позивачем вказаної квартири у ній проживали двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Проте всупереч положень ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» який передбачає, що в разі вчинення правочинів, щодо нерухомого майна, право власності на яке мають діти необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. ПАТ КБ «Приватбанк» такого дозволу не отримало. Відповідач [PERSON], вказує, що позивачем порушений позасудовий порядок врегулювання спору, а також, що квартира в якій проживають відповідачі придбана не за рахунок кредитних коштів які надав ПАТ КБ «Приватбанк», внаслідок чого виселення з спірної квартири не може відбутися без надання іншого житлового приміщення. Враховуючи вищевикладене просила суд відмовити в задоволенні позову. 11.04.2018 року в судовому засіданні [PERSON] подала уточнену зустрічну позовну заяву, в якій було також предявлено позовні вимоги до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зазначено її в якості співвідповідача. Відповідно до прохальної частини позовної заяви [PERSON] просила суд визнати недійсним правочин з набуття ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13; визнати недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31574493 від 26.09.2016 року; визнати за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13. 08.06.2018 року в судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON], в якому зазначив, що зустрічний позов є безпідставний, необґрунтованим, та таким що не підлягає до задоволення з огляду на таке. ПАТ КБ «Приватбанк» направляло позивачу повідомлення про намір укласти договір купівлі-продажу будинку предмета іпотеки. В матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем заперечення щодо реалізації будинку або повідомлення про намір придбати предмет іпотеки, внаслідок чого позивач надав згоду на реалізацію предмету іпотеки. Крім того представник ПАТ КБ «Приватбанк» зазначає, що на дані правовідносини не поширюються положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» так як в даному випадку не здійснювалось примусове виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки через органи і посадових осіб, а відбулось договірне погашення заборгованості за кредитним договором шляхом переходу права власності на предмет іпотеки. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «Приватбанк» підтримав первісний позов з підстав викладених у ньому просив суд задовольнити його в повному обсязі. Також зазначив, що зустрічний позов є безпідставний, необґрунтованим, та таким що не підлягає до задоволення з підстав викладених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали пославшись на заперечення викладені у відзиві, просили суд винести рішенням яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк». Зустрічний позов підтримали з підстав викладених у зустрічній позовній заяві просили суд його задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради просила суд відмовити в задоволенні позову, підтримавши висновок про недоцільність виселення дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач за зустрічним позовом приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] до судового засідання не з'явилась про причини неявки до суду не повідомила, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. Відзиву та заяв від неї до суду не надходило. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.11.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], був укладений кредитний договір № VIH0GL02021089, згідно умов якого банком було надано позичальнику кредитні кошти в сумі 55012,00 доларів США на строк до 12.11.2026 року (на 58-61 а.с. том 1). Також встановлено, що 20.11.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 6313. Відповідно до умов даного договору в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № VIH0GL02021089 від 14.11.2006 року, вона надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № 13 розташовану в будинку № 58 по вул. Олега Антонова в м. Вінниця та яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 6309 (на 62-63 а.с. на 1 том). За змістом п. 16.7.1 умов іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Відповідно до повідомлення від 25.07.2016 року за вих. № 952/1 ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з вимогою до [PERSON] у термін до 25.08.2016 року здійснити погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 652630,00 грн. У разі невиконання вказаної вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» змушений буде звернути стягнення на предмет іпотеки. Також ПАТ КБ «Приватбанк» повідомило, що після спливу тридцяти денного строку зі дня отримання даного повідомлення банком буде зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки (на 196 а.с. том 1). Згідно повідомлення від 25.07.2016 року за вих. № 952 ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до [PERSON] та повідомило останню, що відповідно до п.27 договору іпотеки від 14.11.2006 року банк має намір укласти від свого імені договір купівлі-продажу на квартиру № 13 по вул. Олега Антонова. № 38, що є предметом іпотеки. [PERSON] запропоновано письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. (на 195 а.с. том 1). Також встановлено, що 26.09.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартиру, що розташована за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Антонова Олега, 58/13 за ПАТ КБ «Приватбанк» (на 205 а.с. том 1). Судом встановлено, що 22.09.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 38,2 кв. м яка знаходиться за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Антонова Олега, 58/13 на підставі договору іпотеки від 20.11.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під номером 6312 (на 5-6 а.с. том 1). 11.04.2017 року [PERSON] була направлена вимога власника ПАТ КБ «Приватбанк», щодо пропозиції їй укласти договір оренди квартири розташованої в м. Вінниця, по вул. Антонова Олега, 58/13 або звільнити дану квартиру передавши ПАТ КБ «Приватбанк» ключі, коди доступу та інші механізми доступу до даного приміщення (на 7 а.с. том 1). Згідно особового рахунку на квартиру [ADDRESS], у ній проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (на 76 а.с. 1 том). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи наданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, за адресою: м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13, зареєстровані: [PERSON] з 09.09.2016 року по теперішній час, [PERSON] з 30.01.2007 року по теперішній час, [PERSON] з 17.07.2017 року по теперішній час, [PERSON] з 08.04.2008 року по теперішній час (на 90-93 а.с. том 1). Як вбачається з акту № 1943 від 13.12.2017 року складеного в складі [PERSON], [PERSON] за адресою м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13 постійно проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (на 68 а.с. том 1). Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-9605 від 01.03.2018 року, виконавчий комітет Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] з квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Умови договору іпотеки від 20.11.2006 року містять відповідне застереження, а саме, з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Стаття 35 Закону України «Про іпотеку» визначає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно врегульований Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Частиною 4 ст. 24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено підстави для незастосування відмови за наявності обставин, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 24 цього закону. Відповідно до п. 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого для державної реєстрації права власності поставною Кабінету міністрів України від 25.12.2015р. №1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2)документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотеко держателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Ухвалою суду від 01.03.2018 року витребувано з Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради належним чином засвідчені матеріали реєстраційної справи № 1037480405101, яка містить документи, що були підставою для прийнято рішення про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно (на 178-228 а.с. том 1). В наданій копії реєстраційної справи міститься копія поштового повідомлення про не отримання позивачем письмового повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» надісланого рекомендованим листом з повідомленням «Укрпоштою» з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Тобто матеріали справи не містять документів, які б підтверджували, що [PERSON] було належним чином повідомлено про позасудове звернення ПАТ КБ «Приватбанк» стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на належне йому нерухоме майно. Про те в матеріалах реєстраційної справи відсутні будь-які документи, що свідчать про належне виконання прав інших осіб на іпотечне майно. Так у відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Згідно вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваних правочин). Судом встановлено, що за адресою: м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 58/13, зареєстровані: [PERSON] з 09.09.2016 року по теперішній час, [PERSON] з 30.01.2007 року по теперішній час, [PERSON] з 17.07.2017 року по теперішній час, [PERSON] з 08.04.2008 року по теперішній час (на 90-93 а.с. том 1). Отже малолітні діти мають право користування вказаною квартирою. Тому , у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Згідно ст. 228 ЦК України право чин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Так згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Набуття ПАТ КБ «Приватбанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття ним права власності на квартиру, право користування якою мають малолітні діти, відбулось порушило права малолітніх дітей на житло в тому числі в порушення вимог законодаства без отримання дозволу органу опіки та піклування та отримання рішення суду. Враховуючи викладене пункт 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та відсутність дозволу органу опіки та піклування про виселення малолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] виключало можливість здійснення приватним нотаріусом [PERSON], реєстраційних дій по державній реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки. Крім того, суд зазначає, що згідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Матеріали реєстраційної справи не містять відомостей про оціночну вартість нерухомого майна на момент набуття права власності. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини порушення прав позивача, як іпотекодавця при реєстрації права власності на належне йому майно за іпотеко держателем ПАТ КБ «Приватбанк» знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже позовні вимоги [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання протиправним, скасування рішення та визнання права власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до розяснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 43 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Положеннями частин 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом вказаних норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яку суд зобовязаний враховувати при виборі правової норми, що підлягає до застосування до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Оскільки у малолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON], що проживають за адресою: [INFO] немає іншого місця проживання, вищезазначене унеможливлює їх виселення, без отримання дозволу від органів опіки та піклування, які зобовязані захищати інтереси неповнолітніх за їх житловими правами і контролювати, щоб за жодних обставин умови їх проживання не погіршились. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Спірне домоволодіння є предметом іпотеки, право власності на нерухоме майно банк набув на підставі договору іпотеки та норм Закону України «Про іпотеку». Виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки допускається, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене і іпотекою відповідного жилого приміщення. Однак у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази придбання іпотечного майна саме за кредитні кошти. Також у матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування про виселення малолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON] Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з домоволодіння, переданого в іпотеку, без надання іншого житлового приміщення. Крім того як зазначалось вище, суд даним рішенням задовольнив зустрічний позов [PERSON] яким визнав недійсним правочин про набуття ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що в свою чергу виключає підстави для виселення мешканців даного житла в розумінні ст. 40 Закону України «Про іпотеку». В частині позову про зняття з реєстрації відповідачів суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому суд вважає, що вимога про зняття з реєстрації є похідною від вимоги про виселення, в звязку з чим вимоги в частині зняття з реєстрації також не підлягають задоволенню. При розподілі судових витрат суд керується ст. 141 ЦПК згідно якої судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином з ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягнення на користь [PERSON], 2394 гривень в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат На підставі викладеного та

Outcome: approved