Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державного казначейства України на його користь завдану майнову шкоду в сумі 8 132,00 грн., моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн., витрати по сплаті судового збору за розгляд справи по ст. 130 КУпАП у розмірі 38,54 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позов пред»явлено до Інспектора окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON], Інспектора окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] В»ячеслава Михайловича, Головного Управління Національної поліції Кіровоградської області, Державної казначейської служби України та обґрунтовано тим, що 21.03.2015 року о 07-30 год. на 19 км автодороги Південний обхід м. Кіровограда на перехресті з дорогою Кіровоград-Кривий Ріг його було зупинено відповідачами - інспектором окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] та інспектором окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] та складено адміністративний протокол про порушення ч. 1 ст. 130 КУпАП. Згідно постанови суду першої інстанції його визнано винним у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення. Згідно постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.08.2015 року постанова Кіровоградського районного суду від 17.04.2015 року скасована, а провадження у справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. При складенні протоколу цими інспекторами було незаконно затримано його транспортний засіб шляхом доставки його для зберігання на спеціальний майданчик евакуатором, що спричинило йому матеріальні збитки, а саме: оплата евакуатора 700 грн., транспортування 700,00 грн., витрати на збереження автомобіля на спеціальному майданчику 432,00 грн. Крім того, коли забрав автомобіль у «бардачку» не виявилось його котів в сумі 6 300,00 грн. про що він заявляв суді. Розмір матеріального збитку складає 8 132,00 грн. Крім того, дії інспекторів були зухвалими, вони залишили його та дружину на дорозі та не змогли провести вихідні дні відпочинку, куди вони направлялись, він ніс витрати та хвилювався за свій транспортний засіб, моральну шкоду оцінює в розмірі 100 000,00 грн. Посилаючись на вимоги статей 1173, 1174, 1166, 23 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Представники відповідачів Головного Управління Національної поліції в Кіровоградській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області в судовому засіданні позов не визнали. При цьому, представник ГУ НП в Кіровоградській області надав суду заперечення, посилаючись на викладені в них обставини, просили відмовити в задоволенні позову. Відповідачі - інспектор окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] та інспектор окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] в судове засідання не з»явились, про час та місце слухання повідомлялись за зазначеною позивачем адресою, причини неявки суду не сповістили. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, думку прокурора, яка в судовому засіданні також просила відмовити в задоволенні позову [PERSON], суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів. Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Судом встановлено, що 21.03.2015 року о 07-30 год. на 19 км автодороги Південний обхід м. Кіровограда на перехресті з дорогою Кіровоград-Кривий Ріг позивача [PERSON] було зупинено відповідачами - інспектором окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] та інспектором окремої роти ДПС УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] та складено адміністративний протокол про порушення ч. 1 ст. 130 КУпАП. Згідно постанови суду першої інстанції його визнано винним у скоєнні вказаного адміністративного правопорушення. Згідно постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.08.2015 року постанова Кіровоградського районного суду від 17.04.2015 року скасована, а провадження у справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Частиною 1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а в даному випадку належних та допустимих доказів порушення прав позивачем до суду не надано, судом у встановленому законом порядку дії чи бездіяльність працівників міліції такими, що порушили права [PERSON] не визнано. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Штраф, який було накладено на позивача, до такого переліку не входить, а тому завдання моральної шкоди внаслідок застосування такого виду стягнення як штраф, підлягає доказуванню, що покладається на позивача. Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку із ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків. Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на ст. 1173 та 1174 ЦК України, якими закріплено відшкодування шкоди органами державної влади та їх посадовими чи службовими особами саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, проте дії працівників міліції в даному випадку незаконними чи неправомірними у встановленому законом порядку не визнано. Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Як передбачено ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1166 ЦК України закріплено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Доказів наявності грошових коштів у «бардачку» автомобіля позивачем до суду не надано, факт зникнення грошових коштів не зареєстрований у встановленому законом порядку, за даним фактом відсутні дані щодо початку досудового розслідування з приводу зникнення (крадіжки) грошових коштів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знав про наявність коштів у позивача в сумі 6 300,00 грн. з його слів, свідок [PERSON] пояснив, що у позивача були наявні кошти в сумі 1 000 грн., свідки [PERSON] та [PERSON] взагалі про кошти нічого не знали. Що стосується протоколу про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобовязання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Сам факт закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення у звязку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Виходячи з положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України та ст. 17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як субєктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів. Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем зазначених обставин доведено не було та не надано жодних доказів щодо наявності спричиненої йому шкоди, до того ж згідно постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 26.08.2015 дії працівників міліції у встановленому законом порядку протиправними, незаконними чи такими, які порушили законні права та інтереси позивача визнано не було. Крім того, судом приймається до уваги та відзначається, що згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Управління МВС України в Кіровоградській області - вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного права, а Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області вирішено створити як юридичну особу публічного права. На виконання ч.3 ст.105 ЦК України, видано наказ МВС України від 03.11.2015 року № 1345 «Про затвердження голів ліквідаційних комісій територіальних органів МВС по Кіровоградській області», затверджені голови ліквідаційних комісій та розпочата процедура саме ліквідації, а не реорганізації. Так, відповідно до ч.1 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. У відповідності до ч.2 ст.107 ЦК України, у випадку правонаступництва має бути затверджено положення про правонаступництво щодо всіх зобов'язань юридичної особи, яке має бути юридично закріплено. На теперішній час жодного положення про правонаступництво прав та обовязків, жодного законодавчо врегульованого порядку переходу прав та обовязків від міліції до поліції не має, натомість утворено новий центральний орган виконавчої влади Національна поліція України, який керується новоствореними нормативно-правовими актами. Відповідно до п.4.2. Порядку формування Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів, затвердженого Наказом Міністерства Фінансів України від 22.12.2011 № 1691, новостворений розпорядник бюджетних коштів (одержувач бюджетних коштів) подає реєстраційну картку разом з документами, визначеними пунктом 2.1 глави 2 цього Порядку, для присвоєння нового коду розпорядника бюджетних коштів (одержувача бюджетних коштів). Так згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, Головне управління Національної поліції області отримало ідентифікаційний код юридичної особи - 40108709. УМВС України в області має ідентифікаційний код 08592224, що додатково вказує на відсутність правонаступництва, оскільки відповідно до Порядку, в даному випадку за правонаступниками повинно бути збережено ідентифікаційний код юридичної особи. Правовідносини, щодо яких виник спір в даному випадку відбувалися між позивачем [PERSON] та службовими особами окремої роти ДПС Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, які до 07.11.2015 року були працівниками міліції органів внутрішніх справ України. Службові особи, на протиправність дій яких в позовній заяві вказує позивач це працівники окремої роти ДПС Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області, які були атестованими працівниками міліції, мали спеціальні звання працівників міліції, проходили службу на підставі ЗУ «Про міліцію», в тому числі і на підставі постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», але ніяк не були працівниками Національної поліції. Факти з приводу яких ведеться судовий спір мали місце набагато раніше чим було створено Національну поліцію в Україні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: dismissed