Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/3 частку земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності загальною площею 0,056 га., кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] згідно схеми визначення та встановлення часток земельної ділянки за тонованої жовтим кольором, а саме - земельну ділянку площею 0,0188 га. та просить виділити в натурі йому 1/3 частку земельної ділянки, яка знаходиться у спільній сумісній власності із земельної ділянки загальною площею 0,056 га., кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] згідно схеми визначення та встановлення часток земельної ділянки за тонованої жовтим кольором, а саме - земельну ділянку площею 0,0188 га., стягнути з відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,056 га., кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS]. Між співвласниками земельної ділянки виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання, збереження спільного майна. Кожен співвласник має право на поділ чи виділ своєї частки із спільної власності. До державного акту на право власності на земельну ділянку було видано додаток де зазначено співвласниками земельної ділянки всіх співвласників квартир № 1 та № 2 в будинку, що є неправомірними, оскільки земельна ділянка повинна була бути розділена між двома квартира, а не всіма співвласниками. Такий додаток Івано-Франківським окружним адміністративним судом визнано нечинним. Відповідачі відмовляються добровільно поділити земельну ділянку між двома квартирами. У зв'язку з наведеним позивач звернувся до суду за захистом свого права. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві. Суду пояснив, що він на даний час є власником квартири, основний договір купівлі-продажу не оформлений, оформлено попередній договір-купівлі-продажу. Відповідачка [PERSON], яка є законним представником відповідачів [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки видано свідоцтво право власності на земельну ділянку, де вказано всіх співвласників. Підстав для визнання за позивачем права власності на 1/3 частину земельної ділянки немає. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, погодилась із запереченнями відповідачки [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, погодилась із запереченнями відповідачки [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав погодився із запереченнями відповідачки [PERSON] Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила в його задоволенні відмовити, оскільки згідно свідоцтва про право власності на земельну ділянку співвласниками земельної ділянки є позивач та відповідачі. Свідоцтво дійсне, його ніхто не оспорював. Крім того, дійсним є державний акт на право власності на земельну ділянку та додаток до державного акту, оскільки ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду якою визнано нечинним додаток серії АА №152466 до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Представник третьої особи Відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області в судовому засіданні пояснила, що відповідачам було помилково видано додаток до державного акту, оскільки земельна ділянка мала б бути поділена між двома співвласниками квартир в будинку, а не всіма відповідачами та позивачем. Відповідачі додаток до державного акту відмовились повернути,тому позивач змушений був звернутись до суду. Представник Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні суду пояснила, що згідно свідоцтва про право власності на земельну ділянку співвласниками земельної ділянки є позивач та всі відповідачі, а тому підстав для задоволення позову [PERSON] немає. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 26.08.2008 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.45-46). Право власності позивача на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.47). 30.12.2011 року на підставі рішення від 20.10.2011 року XV сесії Івано-Франківської міської ради шостого демократичного скликання позивачу був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] з додатком серії АА №152466 (а.с.78-79). В акті зазначено, що співвласниками земельної ділянки площею 0,0560 га, що розташована на [ADDRESS]. Крім того, вказано цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Разом з тим, в додатку до вказаного акту серії АА №152466 зазначено список співвласників земельної ділянки, де визначено частки власності та вказано, що позивачу належить не 1/2 від загальної площі ділянки, а лише 1/7 частка. При цьому, за кожним із співвласників квартири №1 визнано право власності на 1/7 частку від загальної плащі земельної ділянки, виділеної для обслуговування житлового будинку (а.с.79). Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Статтею 78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб'єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю (стаття 86 ЗК України). Відповідно до статті 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, серед іншого, співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, враховуючи вказані вище норми Земельного кодексу України земельна ділянка, виділена для обслуговування вказаного житлового будинку, повинна бути поділена в рівних часках - по 1/2 від її загальної площі - 0,0560 га. Тому, позивачу неправомірно визначена лише 1/7 її частка. Позивач оскаржував правомірність видачі додатку до державного акту. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 січня 2013 року визнано нечинним додаток серії АА №152466 до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та зобов'язано Івано-Франківську регіональну філію Центру Державного земельного кадастру та відділ Держземагентства у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області виготовити Додаток до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] відповідно до вимог закону (а.с.106-109). Однак, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду постанову суду від 30.01.2013 року скасовано, провадження у справі закрито, оскільки позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с.110-113). З позовом в порядку цивільного судочинства позивач до суду не звертався. Отже, на даний час державний акт та додатки до нього є чинними. Крім того, право спільної сумісної власності позивача та відповідачів на земельну ділянку загальною площею 0,056 га., кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS]. Підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.8). Позивач просить визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки, однак підстав для визнання за ним права власності саме на 1/3 частину земельної ділянки немає, бо на даний час є чинним державний акт з додатками та свідоцтво право спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Отже, на даний час частки всіх співвласників, тобто позивача та відповідачів є рівними, а тому немає підстав для збільшення частки позивача та виділення йому 1/3 частки земельної ділянки. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Питання грошової компенсації частки будь-якого із співвласників між сторонами та в судовому засіданні не обговорювалось, ніхто із сторін не погоджується на отримання чи надання грошової компенсації. Сторонами на день винесення рішення суду не внесено на депозитний рахунок суду суму вартості частки інших співвласників. Крім того, позивач клопотання про призначення експертизи для визначення можливості та варіантів виділу його частки земельної ділянки в судовому засіданні не заявляв. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Отже, з урахуванням наведеного немає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 364, 368, 369, 370 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed