Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати припиненою поруку, згідно іпотечного договору майнової поруки № РМL-К00/184/2008 від 07.10.2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ним і посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3884, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до вищезазначеного позову предметом майнового поручительства є житловий будинок, що знаходиться за адресою: вулиця Світлогорська, 18 м. Кропивницького з господарсько-побутовими будівлями та земельною ділянкою загальною площею 595,0 кв.м, кадастровий номер 3510100000:24:158:0014. Вказане майно є предметом майнової поруки за кредитним договором № МL-К00/184/2008 від 07.10.2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]. Посилається на вимоги діючого законодавства і, зокрема, ч. 4ст. 559 ЦК України, вказує, що відповідач пропустив строк звернення до поручителя за наступних обставин: змінив порядок виконання зобов»язання та встановлення нового строку виконання відповідно до договору № МL-К00/184/2008 від 07.10.2008 року, що підтверджується досудовою вимогою № 22-2/221020 від 09.11.2009 року, якою відповідач вимагає дострокове виконання зобов»язання протягом 30 днів з дня отримання вимоги; банк звертався і в суд і отримав рішення суду від 22.02.2011 року відносно вищезазначеного договору де не зазначено поручителя [PERSON] і тим самим пропустив не тільки спеціальний строк, а й загальний позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.10.2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у відповідності до ст. 1 нової редакції Статуту АТ«ОТП Банк», зареєстрованої Національним банком України 18.06.2009 року, реєстраційний № 273 був укладений кредитний договір № МL-К00/184/2008. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 07.10.2008 року між [PERSON] та банком було укладено іпотечний договір № РМL- К00/184/2008 (майнової поруки) відповідно до умов якого в іпотеку було передано житловий будинок № 18 по вул. Світлогорській, в м. Кіровограді та земельну ділянку загальною площею 595,0 кв. м., кадастровий номер 3510100000:24:158:0014 по вул. Світлогорській, 18 в м. Кіровограді, яка належить іпотекодавцеві на праві приватної власності. Відповідно до додаткового договору № РМL- К00/184/2008/1 від 06.07.2009 року, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», розмір процентної ставки за кредитним договором № МL-К00/184/2008 збільшено з 5,99% до 7,12 % річних. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.02.2011 року задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та стягнуто в солідарному порядку з відповідачі на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 244\~864,41 грн. і судові витрати по справі. Відповідно до вимог ст. 546 ЦК України, виконання зобов»язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов»язань. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що з позивачем було укладено іпотечний договір майнового поручительста та вимоги ч.4 ст. 559 ЦК України відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов»язання не встановлений або встановлений моментом пред»явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред»явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З цього приводу судом відмічається, що окремим Законом, який регулює відносини, що виникають у звязку із заставою є Закон України «Про іпотеку», саме цей Закон та параграф 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України регулюють відносини сторін і на них не розповсюджується положення норм Цивільного кодексу України стосовно поруки (статті 553 -559). Відтак, збільшення процентної ставки за кредитним договором не може бути підставою для припинення іпотечного договору (майнової поруки). Така ж правова позиція сформульована у постанові ВСУ від 16.10.2012 року по справі № 3-43гс12, а саме: виходячи зі змісту статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтею 575 ЦК України іпотека прямо визначена окремим видом застави. Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України «Про іпотеку», серед яких не наведено посилань на зміну зобовязання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця. Оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобовязання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобовязання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін. Положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 04.11.2015 року по справі № 6-1534цс15 та в Постанові ВСУ від 16.11.2016 року по справі № 6- 1474цс16 «Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку», статтею 17 якого визначено підстави припинення іпотеки. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 цього Кодексу), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки останній відповідає перед заставо-/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково у межах вартості предмета застави/іпотеки». Чинним законодавством не передбачено позикодавцем узгоджувати зміни до Кредитного договору, в тому числі і щодо зміни процентної ставки, з майновим поручителем. Безпідставними є посилання позивача і на сплив шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя, так як позивач посилається на норми законодавства, які не регулюють відносини, які виникли при укладені іпотечного договору (майнової поруки). Підставами припинення іпотеки, як окремого виду застави, передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку», а саме: 1. припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; 2. реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; 3. набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; 4. визнання іпотечного договору недійсним; 5. знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; 6. з інших підстав, передбачених цим Законом. Тобто з підстав, передбачених саме Законом України «Про іпотеку», а не будь - яких інших. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог та відмову в задоволенні позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Outcome: dismissed