Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 11 листопада 2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 5 175,93 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із Умовами та Правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки [PERSON] уклавши з позивачем Кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності, систематично порушував свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, то така станом на 17 червня 2019 року склала 15 828,53 грн, з яких: 4 949,95 грн - заборгованість за кредитом; 3 748,72 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 335,68 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди у розмірі 794,19 грн. Тому позивач просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю та зазначив, що у позові банк зазначає про те, що він підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та Правилами, Тарифами складають між ним та банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Також позивач посилається на копії Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифи банку, з якими можна ознайомитися на сайті за посиланням http//privatbank .ua/ rules, в той час як у доданому як доказ Додатку № 7 надає «Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг, утвержденных приказом от 06.03.2010 № СП-2010-256», викладених російською мовою та на яких відсутній його підпис як доказ ознайомлення саме з цими Умовами. Таким чином позивачем не було дотримано умови обов`язковості застосування державної мови у публічних сферах суспільного життя, що передбачено рішенням Конституційного Суду № 10-рп/99 від 14 грудня 1999 року. У додатках до позову також відсутній витяг з Тарифів банку, натомість у тексті позову міститься посилання на сайт АТ КБ «ПриватБанк» (http//privatbank.ua/rules), де начебто можна знайти вказані Тарифи, однак на сторінці за вказаним посиланням містяться лише Тарифи, що діють на сьогоднішній день та архівні тарифи з 01 квітня 2012 року, але відсутні Тарифи банку, що діяли на час «підписання» Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 05 серпня 2011 року. Крім того зазначає, що додана до позовної заяви Анкета-заява від 05 серпня 2011 року, де вказано про те, що він ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання кредиту, не містить його особистого підпису. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в Анкеті-заяві позичальника та Генеральній угоді від 11 листопада 2014 року. За таких обставин та без надання відповідних підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки такі достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім цього зазначив про неможливість застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення, у даному випадку штрафу та пені, про що просить банк, а також послався на те, що вимога щодо стягнення пені та штрафу порушує принцип спеціальної позовної давності та заявив про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з нього пені. У свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» подало відповідь на відзив, в якому посилається на те, що ним надано до суду копію Генеральної угоди від 11.11.2014, з якої чітко вбачається вся передбачена чинним законодавством для даного типу угод інформація, тобто сторонами при укладенні договору були обговорені всі істотні умови. Крім того, зазначені Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті. Підписуючи Генеральну угоду, відповідач підтвердив, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які йому надані у письмовому вигляді, і що він згодний з ними. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором, такий розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунок не надано, судово-економічні експертизи у справі не призначалися. Крім того відповідач, здійснюючи погашення заборгованості, визнавав таку та відповідно погоджувався з умовами договору. Враховуючи наведене відсутні підстави вважати, що Умови і правила та Генеральна угода є належними доказами по справі або ж відповідач їх не розумів під час укладення договору. В той же час додав, що при генерації позовної заяви було долучено неналежну анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а відтак надав суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 13 вересня 2011 року. Що стосується строку позовної давності, то позивач зазначає, що відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицьовій стороні (місяць, рік), і картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, а отже строком випущеної картки є останній день 06.2018 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 30 червня 2019 року - до спливу строку позовної давності, у зв`язку з чим обставини, на які відповідач посилається не відповідають дійсності, а строк позовної давності при зверненні до суду банком дотримано. На підставі вищенаведеного просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак при зверненні до суду з позовною заявою одночасно заявив клопотання, у якому просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання також не з`явилися, попередньо подали суду письмові пояснення, в яких частково визнали позовні вимоги, зокрема у частині стягнення тіла кредиту у розмірі 4 949,94 грн, нараховані відсотки до 30 листопада 2016 року, тобто до останнього дня дії Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості № б/н від 11 листопада 2014 року, у сумі 1 523,72 грн, а також штраф у розмірі 794,19 грн, а на загальну суму 7 267,85 грн. Про підтримання вказаних письмових пояснень відповідач та його представник подали спільну заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, підтримавши свою позицію, попередньо викладену у письмових поясненнях. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 11 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, за умовами якої відповідач отримав кредит у розмірі 5 175,93 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що вказана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві (а. с. 113, зворот, 9, зворот, 10-33). При укладанні вказаного Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг. Разом з цим встановлено, що відповідач [PERSON] порушив зобов`язання по кредитному договору. Таким чином, заборгованість за ним станом на 17 червня 2019 року склала 15 828,53 грн, з якої: 4 949,94 грн - заборгованість за кредитом; 3 748,72 грн - заборгованість за процентами; 6 335,68 грн - нарахована комісія, а також штраф відповідно до п. 2.2. Генерльаної угоди у розмірі 794,19 грн (а. с. 7, зворот). Правовідносини між сторонами випливають із зобов`язань, що виникають внаслідок договору, які врегульовані нормами глави 48 ЦК України, зокрема згідно вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Пунктами 1.1.3.2.3. - 1.1.3.2.4. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві, який зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами. Згідно п. 2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно п. п. 1.1.2.5-1.1.2.6 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевищення кредитного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором. У випадку невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання щодо повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту і овердрафта), оплати винагороди банку. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн (в еквіваленті 500 грн по кредитним карткам, відкритим у валюті USD) + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Отже, враховуючи те, що [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання за Договором про надання банківських послуг від 05 серпня 2011 року та Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 11 листопада 2014 року, суд вважає, що позовна заява в частині стягнення заборгованості за кредитом є обґрунтованою. Що стосується стягнення пені та штрафів, то суд виходить з такого. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами Договору про надання банківських послуг, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 2.2. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 11 листопада 2014 року сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків погашення заборгованості, неповернення чи несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 794,19 грн. Отже, враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яку в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість по штрафах у сумі 794,19 грн. Крім того згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який надано на 24 місяці - до 30 листопада 2016 року включно. Погашення заборгованості мало здійснюватися у наступному порядку - починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) до погашення заборгованості за кредитом. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як роз`яснено з цього приводу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку дії кредитного договору - Генеральної угоди, а саме після 30 листопада 2016 року, а відтак суд приходить до висновку, що позов у частині стягнення відсотків, нарахованих після цієї дати у сумі 2 225 грн задоволенню не підлягає. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial