Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , та матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана позовна заява мотивована тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При житті батько заповіт не залишив, а після його смерті спадщину фактично прийняла його дружина мати позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , так і не оформивши спадщини. Крім нього, спадкоємцем першої черги щодо спадщини матері є його брат [PERSON] , однак він відмовився від неї на його користь, а він безпосередньо прийняв спадщину після смерті матері, оскільки продовжив проживати у вищевказаному домоволодінні. Водночас отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане будинковолодіння позивач не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього. Вказане зумовлено тим, що будинковолодіння з надвірними спорудами було збудоване його батьком ще в 1971 році, який у подальшому у 1987 році отримав будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та акт на право присадибного землекористування. Однак закінчивши будівництво будинку його батько через юридичну необізнаність не отримав свідоцтво про право власності на будинок. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] , повноваження якого підтверджуються ордерами серії ЧК № 122756 від 20.05.2019 року та ЧК №\~101970 від 18.06.2019 року, надав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи за відсутності сторони позивача, а також просив повернути заяво сплачений судовий збір, та у разі задоволення позовних вимог не стягувати з відповідача сплачений при подачі позову судовий збір. Міський голова м. Ватутіне надіслав до суду письмову заяву про відсутність заперечень щодо заявлених позовних вимог та розгляд даної справи за наявними матеріалами за відсутності представника відповідача. [PERSON] , який є третьою особою у даній справі, надав до суду письмову заяву про визнання заявлених позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у засідання не з`явився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає\~справи на\~принципах змагальності\~і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, у порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Згідно змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] , позивача по справі, є [PERSON] , та [PERSON] , які з 18.03.1966 року перебували у шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданим 04.05.1974 року Юрківським сільЗАГСом Звенигородського району Черкаської області, та свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим 18.03.1966 року райбюро ЗАГС Баришівського району Київської області. Відповідно до виписки з рішення виконавчого комітету Звенигородської районної ради народних депутатів від 14.03.1987 року № 121 [PERSON] дозволено закінчити будівництво індивідуального жилого будинку і господарських будівель та споруд для особистого підсобного господарства в [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 1\~200 кв.м., відповідно до погодженого будівельним паспортом проекту забудови. Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, складеного 09.04.2019 року за результатами технічної інвентаризації, вказано перелік будівель, розміщених за адресою: [ADDRESS] , та їх характеристики. Зокрема за вказаною адресою знаходяться: житловий будинок (літ. «А1-1»), 1971 року спорудження; веранда (літ. «а2»), 1971/2013 роки спорудження/реконструкції, відповідно; гараж (літ. «Б1»), 1971 року спорудження; сарай (літ. «В1»), 1971 року спорудження; сарай (літ. «Г1»), 1971\~року спорудження; прибудова (літ. «Д1»), 1982 року спорудження; погріб (літ. «П1»), 1971 року спорудження; котельня (літ. «Е1»), 1971 року спорудження; вбиральня (літ. «Ж1»), 2013 року спорудження; колодязь (літ. «№1»), без зазначення року спорудження. Водночас на схемі розташування будівель не відображено місце розташування колодязя (літ. «№1»). Співставленням даних вказаного технічного паспорту та погодженого проекту забудови земельної ділянки, який є частиною будівельного паспорту, затвердженого 1987 році виконавчим комітетом Звенигородської районної Ради народних депутатів Черкаської області, розбіжностей між кількістю будівель та споруд, а також їх місцем розташування, не виявлено. Батько позивача, [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10.01.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського міськвиконкому Черкаської області. Матір відповідача, [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12.01.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області. Відповідно до змісту постанови приватного нотаріуса Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б. від 23.02.2019 року, позивачу відмовлено у вчинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] матері [PERSON] , яке вона фактично прийняла у спадщину після смерті [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки заявником не подано документи, які підтверджують право власності [PERSON] , [INFO] , на вказане майно. Згідно заяви [PERSON] , яка 31.01.2010 року нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області Побіянською Н.Б., він відмовляється від прийняття спадщини за законом після померлої матері [PERSON] на користь свого брата [PERSON] , та жодних претензій до нього не має. [PERSON] , позивач по справі, є спадкоємцем першої черги за законом майна померлої [INFO] [PERSON] , та фактично прийняв спадщину після смерті матері, оскільки станом на дату її смерті та на даний час місцем його фактичного проживання та реєстрації є домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Відомостей про наявність інших спадкоємців, які б прийняли чи виявили бажання на прийняття спадщини померлої [INFO] [PERSON] , до суду не надано. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ч. 1 ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи, а місцем останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Згідно змісту ст. 1270, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 1273, ч. 2 ст. 1274 ЦК України (станом на 30.01.2010 року) спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом шести місяців, який починається з часу відкриття спадщини, взагалі або на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Заява про\~відмову від\~прийняття спадщини\~подається нотаріусу\~за місцем\~відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Згідно змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, роз`яснено, що при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При цьому, належність правовстановлюючих документів повинна встановлюватися відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Також вказано, що до часу набрання чинності новим ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Питання визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування має вирішуватися шляхом оцінки доказів у їх сукупності (наявність технічного паспорту на будівлю, документів про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо). Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, передбачено, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, якщо суть вимоги пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу, а не оформлення спадкодавцями у встановленому законом порядку права власності на належне їм майно, не може бути перешкодою для обмеження права спадкоємця на отримання спадщини. Враховуючи досліджені докази, які надані стороною позивача, а також відсутність заперечень відповідача щодо задоволення позовних вимог, у суду відсутні сумніви, що спірний житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, кількість та місце розташування яких погоджено компетентними органами, за адресою: [ADDRESS] , окрім вбиральні (літ. «Ж-1»), збудовано до 05.08.1992 року, та за життя належало [PERSON] , який був чоловіком померлої [INFO] [PERSON] , та батьком позивача та третьої особи по справі, а [PERSON] фактично прийняла вказане майно у спадщину після його смерті [INFO] , а також, що позивач по справі, який є її сином, тобто спадкоємцем першої черги за законом після її смерті [INFO] прийняв спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на вбиральню (літ. «Ж-1»), оскільки відповідно до даних технічної інвентаризації її збудовано у 2013 році, а також на колодязь (літ. «№1»), оскільки відповідно до даних технічної інвентаризації не вказано дату його будівництва, та у дозвільних документах на будівництво, погоджених у 1982 році на ім`я [PERSON] , він не передбачений. Також задовольняючи частково позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема [PERSON] , який у передбаченому законом порядку відмовився від прийняття даної спадщини на його користь. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас з урахуванням позиції сторони позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за ним, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що клопотання представника позивача про повернення зайво сплаченого судового збору підлягає не підлягає до задоволення. Положеннями ч. 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до змісту п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, крім іншого, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Судом встановлено, що судовий збір за подання даного позову у розмірі 2\~930 грн. сплачено [PERSON] , що підтверджується квитанцією Ватутінського відділення у м. Ватутіне АТ «Банк Січ» від 20.05.2019 року №\~ПН1358822. Таким чином, заяву про повернення суми зайво сплаченого судового збору подано не тією особою, яка його сплатила, а тому відсутні достатні підстави для її задоволення, що не позбавляє права [PERSON] у подальшому звернутися до суду з відповідною заявою. На підставі викладеного та

Outcome: partial