Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна, зняття заборони його відчуження. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні у Другому відділі ДВС м. Луцька перебуває виконавчий лист № 0308/18517/12 від 11.11.2013 року про стягнення з нього в користь [PERSON] аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 500,00 грн., щомісячно починаючи з 09.11.2012 року і до її повноліття.(ВП 48996183). Вказує, що для забезпечення виконання рішення державним виконавцем Другого ВДВС м. Луцьк при виконанні вказаного листа у ВП № 46219209 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно та заборону відчуження майна, що належить йому на праві приватної власності, в межах якого винесено постанову про закінчення виконавчого провадження 22.05.2015 року відповідно до п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в діючій на той час редакції). Зазначає, що згідно довідок Другого ВДВС м. Луцька за № 03-4-36/33716 від 05.07.2019 року та № 35853 від 16.07.2019 року у нього будь-яких заборгованостей перед державою, фізичними та юридичними особами не має. 10.09.2019 року до другого ВДВС м. Луцька було надіслано адвокатський запит з проханням роз`яснити, які дії повинен вчинити [PERSON] для знання арешту з майна, із відповіді на який вбачається, що зняття арешту з належного йому майна можливе за умови погашення ним заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. В подальшому, 22.11.2019 року позивачем було надіслано клопотання про зняття арешту з майна [PERSON] у зв`язку з відсутністю заборгованості за сплати аліментів, а також у зв`язку із наявністю у нього постійного та стабільного доходу, на яке може бути звернено стягнення. У відповідь на вказане клопотання було повідомлено, що наявність доходу та відсутність заборгованості не є підставою для зняття арешту з усього належного йому майна. Позивач вважає, що вищевказаною постановою про арешт майна боржника порушено його права, як власника майна. З врахуванням уточнених позовних вимог просить суд зняти арешт з усього належного йому (рухомого та нерухомого) майна та заборону на його відчуження, а саме: автомобіля Chevrolet lacetti, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; квартири [ADDRESS] . Крім того, просить суд стягнути понесені витрати по справі в розмірі 8400,90 грн. Ухвалою суду від 11.12.2019 року залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, рішеннням Луцького міськрайонного суду від 06.12.2012 року з [PERSON] в користь [PERSON] стягуються аліменти на неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 09.11.2012 року і до досягнення [PERSON] повноліття. Виконавчий лист № 0308/18517/12, виданий 11.11.2013 року на примусове виконання вищевказаного рішення суду перебуває на виконанні у Другому відділі ДВС м. Луцька (ВП 48996183). У зв`язку з невиконанням [PERSON] станом на 28.04.2015 року рішення суду, державним виконавцем Другого ВДВС м. Луцьк у межах ВП № 46219209 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно та заборону відчуження майна, що належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 9). Згідно довідок Другого ВДВС м. Луцька за № 03-4-36/33716 від 05.07.2019 року та № 35853 від 16.07.2019 року у [PERSON] заборгованість перед державою, фізичними та юридичними особами відсутня (а.с. 10, 11). 10.09.2019 року до Другого ВДВС м. Луцька адвокатом Квятковським Б.М. було надіслано адвокатський запит з проханням роз`яснити, які дії повинен вчинити [PERSON] для знання арешту з майна (а.с. 6). З відповіді Другого ВДВС м. Луцька від 17.09.2019 року № 48602 вбачається, що зняття арешту з належного [PERSON] майна можливе за умови погашення ним заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника (а.с. 7). В подальшому, 22.11.2019 року [PERSON] звернувся до Другого ВДВС м. Луцька з заявою про зняття арешту з належного йому майна, у зв`язку з відсутністю заборгованості за сплати аліментів, а також у зв`язку із наявністю у нього постійного та стабільного доходу, на яке може бути звернено стягнення. У відповідь на вказану заяву, Другим ВДВС м. Луцька було повідомлено, що оскільки виконання рішення не може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, тому у відділу відсутні правові підстави для звільнення з-під арешту належного боржнику майна (а.с. 8). Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 3 червня 2016 року № 5 роз`яснено, що у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК (який кореспондується з розділом VII ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року). Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Така правова позиція висловлена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18). Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. В даній справі, звертаючись з позовом до суду, боржник [PERSON] посилався на те, що станом на 30.06.2019 року заборгованість по сплаті аліментів вісутня, у нього немає будь-яких невиконаних зобов`язань перед Державою, фізичними та юридичними особами. У зв`язку з тим, що він не має можливості вільно реалізовувати право власності щодо свого майна, посилаючись на ст. 317, 319 ЦК України, якими передбачено право власника на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, вважає, що має право на зняття арешту з належного їй майна відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» наділяє виключним правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна особу, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові. Отже, оскільки встановлено, що позивач [PERSON] є боржником у справі про стягнення аліментів, й арешт накладено державним виконавцем на його майно в порядку виконання рішення суду, а тому, законом для боржника встановлений інший порядок захисту його майнових прав як сторони виконавчого провадження - шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. З наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed