Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач зазначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON] , після смерті якого вона 21.09.2018р. успадкувала у власність земельну ділянку кадастровим номером 2325587900:01:024:0001, площею 8,5575га, розташовану на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. 26.09.2018р., після оформлення права власності, з листа відділу геокадастру з`ясувала, що відповідач орендує цю земельну ділянку з 27.10.2008р. Рішенням від 01.07.2019р. Чернігівського районного суду Запорізької області у справі 329/176/19 зобов`язано відповідача повернути позивачу успадковану земельну ділянку. Постановою від 05.11.2019р. Запорізького апеляційного суду зазначене рішення змінено в частині правового обґрунтування, позаяк, згідно п. 37 договору оренди, його дія припинилася 28.10.2016р. за закінченням строку укладення. Листом від 22.11.2019р. відповідач повідомив про повернення позивачу її земельної ділянки, але заборгованість з орендної плати з 2013 по 2016р.р. в сумі 14 106грн 62коп за договором оренди, а також безпідставно збережені кошти у виді орендної плати за ділянку в період з 28.10.2016 по 22.11.2019р.р. (від часу припинення договору оренди до повернення земельної ділянки), виходячи з розрахунку мінімальної суми орендної плати, яка становить 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно Указу Президента України № 725/2008 від 19.08.2008р., загальною сумою 16 658грн 20коп, не виплатив. Просить стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати з 2013 по 2016р.р. в сумі 14 106грн 62коп, безпідставно збережені кошти у виді орендної плати за ділянку в період з 28.10.2016 по 22.11.2019р. в сумі 16 658грн 20коп. Представник відповідача позов не визнав, подав заперечення, які в судовому засіданні підтримав, пояснивши, що позивачем пропущений строк позовної давності для подання вимог про стягнення заборгованості з орендної плати. Стосовно стягнення безпідставно збережених кошів у виді орендної плати за час фактичного користування пояснив, що відповідач ділянку позивача за призначенням не використовував, а підтримував належний її стан, прибираючи бур`яни, відтак ці вимоги необґрунтовані. Крім того, просить звернути увагу, що розрахунок заборгованості позивачем виконаний, виходячи з тривідсоткової вартості нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є рекомендованою величиною, але сторони договору оренди скористувалися свободою договору і визначили цю ставку на рівні 1,5%. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідка, приходить до наступного. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , якому за життя належала земельна ділянка, кадастровий номер 2325587900:01:024:0001, площею 8,5575 га, розташована на території Широкоярської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. [PERSON] з ПСП «ДОМ» було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки від 25.08.2008р., зареєстрований 27.10.2008р.. Згідно п.8 Договору строк його дії складав 8 років, тобто до 27.10.2016. До закінчення строку дії договору, а саме [INFO]., помирає орендодавець [PERSON] 21.09.2018р. позивач, як дочка померлого [PERSON] , отримує свідоцтво про право на спадщину за законом серії ННК №601189 і в той же день за нею реєструється право власності на земельну ділянку, яка належала [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №138697640 від 21.09.2019р. [PERSON] направила ПСП «Дом» лист від 18.01.2019р., в якому зазначила, що не бажає продовжувати орендні відносини з відповідачем та просила повернути земельну ділянку. Відповідач листом від 01.02.2019р. відповів, що договір оренди земельної ділянки від 25.08.2008р. є поновленим з позивачем, оскільки остання з часу отримання земельної ділянки у власність 21.09.2018р., не виразила бажання припинити договір, та наполягав на укладенні додаткової угоди до договору оренди землі від 28.08.2008р. Викладені обставини встановлені судом першої інстанції в ході розгляду цивільної справи по позовом [PERSON] до ПСП «ДОМ» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, не спростовувалися під час апеляційного перегляду рішення по цій справі. Вони визнаються учасниками справи, зазначені в заявах по суті справи і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому в силу положень ч.1 ст. 82 ЦПК України вони доказуванню не підлягають. Рішенням від 01.07.2019р. Чернігівського районного суду Запорізької області у справі 329/176/19 зобов`язано відповідача повернути позивачу успадковану земельну ділянку. Після перегляду апеляційним судом рішення набрало законної сили 05.11.2019р. (а.с.5-8), листом від 22.11.2019р. відповідач повідомив позивача про повернення її земельної ділянки (а.с.10). Як встановлено попередніми судовими рішеннями, строк дії договору оренди земельної ділянки між спадкодавцем і відповідачем сплинув 28.10.2016р. (а.с.6зв, 30-33). Учасники процесу не спростовують невиплату позивачу як спадкоємцю орендної плати згідно цього договору в період з 2013 по 2016р.р. Надалі сторони не спростовують, що з 2017 по 2019р. позивач не отримувала від відповідача грошових коштів у правовідносинах, пов`язаних із використанням цієї земельної ділянки. Як стверджує представник відповідача, ПСП «ДОМ» нею не користувалося. Свідок [PERSON] , бригадир тракторної бригади ПСП «ДОМ» з 1997р., суду пояснила, що в її обов`язки входить усне ранкове роздавання нарядів трактористам-машиністам, заповнення листків тракториста, внесення у комп`ютер даних. Працівникам довіряє, але може перевірити виконану роботу у випадку сумнівів. [PERSON] , власник земельної ділянки, яку успадкувала позивач, помер у 2013р. Ця ділянка розташована по дорозі до [ADDRESS], загальною площею 25,7га, клином посередині, і її не обробляли, а лише викошували бур`яни, щоб не засмічувати сусідні ділянки. Але суд враховує, що земельна ділянка повернута позивачу 22.11.2019р., що підтверджується листом (а.с.10), тобто після набрання 05.11.2019р. законної сили судового рішення у цивільній справи 329/176/19 за позовом [PERSON] до ПСП «ДОМ» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, хоча провадження у цій справі було відкрито судом першої інстанції ще 11.03.2019р. (а.с.88). Особа, яка дійсно не користується чужим майном і довідалася про наявний у суді спір з приводу повернення цього майна вочевидь поверне таке майно, а не нараховуватиме орендну плату до 2018р. включно (а.с.9,34), не заперечуватиме проти повернення ділянки, бажаючи укласти додаткову угоду до договору оренди, що можливо, згідно положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у випадку продовження користування землею після закінчення строку договору оренди. Вищенаведеним спростовуються доводи представника відповідача та пояснення свідка [PERSON] . Таким чином, слід вирішити заявлені позивачем вимоги про стягнення орендної плати за період з 2013 по 2016р.р. та стягнення в порядку ст. 1212 ЦК України плати за фактичне користування землею в період з 2017 по 2019р.р., виходячи з того, що відповідач користувався земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, належною позивачеві. [PERSON] стверджує, що дізналася про укладення договору оренди земельної ділянки після оформлення права власності в порядку спадкування 26.09.2018р., з листа відділу геокадастру, оригіналу або завіреної належним чином копії цього листа суду не подала. Вважає посилання відповідача на пропуск строку позовної давності безпідставними, позаяк ПСП «ДОМ» користувалося земельною ділянкою до 2019р., клопотань про його поновлення не заявляла. Її представник в судовому засіданні додатково зауважила, що видачею довідок про період та суми нарахування орендної плати (а.с.9, 34), хоч і не датованих, відповідачем визнано факт наявності заборгованості перед позивачем, що в силу ст. 264 ЦК України перервало перебіг строку позовної давності. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, зауважує, що у позивача були відсутні об`єктивні та суб`єктивні перешкоди для вчасного вступу у спадщину, в період з 2013 по 2016р.р. вона не зверталася з вимогами про виплату заборгованості з орендної плати, строк за цими вимогами сплинув у 2019р., про що вона була повідомлена листом від 01.07.2020р. у відповідь на своє звернення (а.с.11,12). Відповідно до статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача, аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у справі №6-3029цс16 від 08.06.2016 року. За ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (…). Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Я випливає з матеріалів справи, питання стягнення заборгованості з орендної плати у справі 329/176/19 позивачем не ставилося. Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 295/1204/17). У цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість, визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, і так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Надання відповідачем двох суперечливих одна одній і не датованих довідок про нараховані сумі орендної плати і подальша заява про застосування позовної давності у спорі вочевидь не є тими діями, які свідчать про визнання боргу. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Як випливає з п. 11 договору оренди землі (а.с.30), орендна плата вноситься у строки до 31 жовтня кожного поточного року. Отже, орендну плату за земельну ділянку за 2013-2016р.р. орендодавець повинен був отримати відповідно: -за 2013р. - до 31.10.2013р.; -за 2014р. - до 31.10.2014р.; -за 2015р. - до 31.10.2015р.; -за 2016р. - до 31.10.2016р . Спадкодавець помер [INFO] і спадщина після його смерті стала належати позивачу на підставі ч.5 ст. 1268 ЦК України; строк дії договору сплинув 27.10.2016р.; позивач в порядку спадкування оформила своє право власності на земельну ділянку 21.09.2018р., до суду з цим позовом звернулася 02.12.2020р. засобами поштового зв`язку (а.с.13, 87). Позивач зазначає, що трирічний строк позовної давності для цих вимог нею не пропущений, адже відповідач користувався земельною ділянкою, але не навела суду жодних пояснень про будь-які причини зволікання з отриманням свідоцтва про право на спадщину понад 5 років 8 місяців (звернення до суду, хворобу тощо), відтак можна дійти висновку про те, що таке зволікання є свідомим та безпідставним. Позивач не надала суду листа відділу у Чернігівському районі Головного Управління держгеокадастру у Запорізькій області, тому суд позбавлений можливості перевірити її твердження про те, що вона дізналася про наявність договору оренди у вересні 2018 року. Відповідач користування земельною ділянкою в період дії договору оренди не спростовував, факту невиплати орендної плати в межах строку дії договору не заперечував, подав клопотання про застосування строку позовної давності до цих вимог. Суд враховує, що позивач безпідставно зволікала з отриманням свідоцтва про право на спадщину, не виконала свій обов`язок щодо повідомлення орендаря стосовно зміни власника земельної ділянки, а як наслідок не скористалася своїм правом на отримання орендної плати у передбачені законом терміни, не надала доказів поважності пропущення строків звернення з вимогою до відповідача або до суду. Суд вважає, що строки позовної давності необхідно рахувати саме з моменту прийняття спадщини позивачем, і вони є пропущеними. Позивач про їх поновлення не просить і підстав для їх поновлення не вбачається. Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування строків позовної давності, відсутність поважних причин пропуску позивачем строків позовної давності та відповідного клопотання про їх поновлення, вимоги про стягнення орендної плати по з 2013 по 2016р.р. включно задоволенню не підлягають. Далі, стосовно вимог про стягнення в порядку ст. 1212 ЦК України плати за фактичне користування землею в період з 2017 по 2019р.р. Згідно із ст. 3 Закону України «Про оренду землі» та ст. 93 Земельного кодексу України оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Відповідно до ст. 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Згідно із п. «в» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землі є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. За приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно із ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом пункту 4 частини 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення глави 83 цього кодексу застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Підстави та порядок стягнення коштів, які особа мала б отримати за звичайних умов, втім не отримала, визначені також ст. 22 Цивільного кодексу України, за змістом яких упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а інша сторона додержувалась вимог чинного законодавства. За приписами ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим, обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових затрат - він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав). На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України вина не має значення, оскільки важливим є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 та від 23.05.2019 у справі № 629/4628/16. Таким чином, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Використання спірної земельної ділянки відповідачем без належного правового оформлення позбавило позивача як власника землі права отримувати від цієї ділянки дохід у розмірі орендної плати. Позивач просить стягнутиз відповідача безпідставно збережені в період з грошові кошти загальною сумою 16 658грн 20коп, виходячи із мінімальної суми орендної плати, яка становить 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» із змінами та доповненнями встановлено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПКУ). Водночас, згідно з ст. 1 Указу Президента України від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» із змінами та доповненнями, плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) має становити не менше 3 % визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю). Заперечення представника відповідача про те, що сторони скористалися свободою договору і визначили суму орендної плати на рівні 1,5% суд не враховує, позаяк договірні зобов`язання сплинули в 2016р., а заперечень стосовно арифметичної правильності виконаного позивачем розрахунку суду не наведено. З огляду на викладене вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі пропорційно задоволеної частини позовних вимог в сумі 412 гривень 51 копійку (16658,20х840/33905,51). Відповідно ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial