Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, який виклав у новій редакції 14.12.2016 року. В обґрунтування позову покликався на те, що згідно кредитного договору без номера, укладеного 28.09.2010 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 800,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] «Універсальна 55 днів», за користування яким зобов'язався сплатити 30,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 12/2015. Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 30.09.2016 р. допустив виникнення заборгованості по кредиту в сумі 22188,51 грн., з яких: 790,40 грн. - заборгованість за кредитом; 16165,32 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3700,00 - пеня; 500,0 грн. - штраф (фіксована частина); 1032,79 грн. - штраф (процентна складова). Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 22188,51 грн. та судові витрати в сумі 1378,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, проте у позовній заяві просив розгляд справи провести у відсутності представника банку. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов не визнає, просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Розгляд справи просив провести без його участі. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов кредитного договору шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 28.09.2010 р. був укладений договір без номера (а.с. 5-30) (далі - Кредитний договір), згідно якого останній отримав кредит в розмірі 800,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», за користування яким зобов'язався сплатити 2,5 % в місяць (30 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом (Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», а.с. 52). Згідно п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг позичальник надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється по рішенню банка, та клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити чи анулювати) кредитний ліміт. Відповідно до п. 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (відповідач) 28.09.2010 року на картці встановлено кредитний ліміт 500,0 грн., 11.04.2011 року - збільшено кредитний ліміт до 800,00, строк дії кредитної картки - 12/15 (а.с. 50). Також відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, при цьому банку, окрім випадків зміни розміру кредитного ліміту, зобов'язаний не менше чим через 7 днів до здійснення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку, у випадку не надходження протягом 7 днів від клієнта повідомлення про незгоду з змінами, вважається, що клієнт прийняв нові умови. Так, відповідно до Тарифів з використання кредитної картки, які є невід'ємною частиною кредитного договору, відсоткова ставка по кредиту станом на день встановлення кредитного ліміту становила 2,5 % на місяць (30,0 % річних), з 01.09.2014 року відсоткову ставку було збільшено до 2,9 % на місяць (34,8 річних) та з 01.04.2015 року відсоткову ставку було збільшено до 3,6 % на місяць (43,2 % річних). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом у заяві (а.с. 5 зворот). Відповідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії, на умовах передбачених даним договором. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання, або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг у випадку виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100,0 грн., в томі числі прострочені зобов'язання, передбачені п.п. 2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1. Умов та правил, клієнт сплачує банку пеню, яка розраховується, як: пеня = базова процентна ставка по договору/30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Так, відповідно до Тарифів за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту клієнт сплачує банку пеню, а саме: пеня = 0,24% (нараховується за кожний день прострочки кредиту на суму загальної заборгованості) + 50 грн. при кожному виникненні прострочки по кредиту або процентах на суму від 100 грн.; пеня = 0,24% (нараховується за кожний день прострочки кредиту на суму загальної заборгованості) + 100 грн. при кожному виникненні прострочки по кредиту або процентах на суму від 100 грн. другий місяць підряд і більше (а.с. 51). Згідно п. 2.1.1.7.6 даних умов, при порушенні клієнтом строків платежів передбачених договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. Відповідно п. 2.1.1.12.6. Умов та правил надання банківських послуг банк нараховує відсотки за користування кредитом та овердрафтом у розмірі, встановленому Тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідач одержав та використав за цільовим призначенням кредитні кошти, однак взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 30.09.2016 р. допустив виникнення заборгованості по кредиту в сумі 22188,51 грн., з яких: 790,40 грн. - заборгованість за кредитом; 16165,32 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3700,00 - пеня; 500,0 грн. - штраф (фіксована частина); 1032,79грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 54). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним Кредитним договором, відповідачем по справі суду не представлено. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Згідно п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг, кредитна картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні карти, включно (строк дії картки до 12/15, а.с. 50). Згідно з вказаними Умовами (п. 1.1.1.50), мінімальний обов'язковий платіж - це розмір боргових зобов'язань позичальника, які щомісячно підлягають сплаті позичальником протягом строку дії картки. Пунктом 1.1.2.4 Умов передбачено, що у випадку незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку, позичальник зобов'язаний надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і здійснити погашення заборгованості перед банком (у випадку, якщо вона є), в тому числі заборгованість, яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку письмово проінформувати банк про це протягом 35 днів з моменту списання. Ст.ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовні давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Частиною 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін і що договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, якщо стороною не було подано доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності. Крім того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як роз'яснив Верховний Суд України у постанові Верховного Суду України №614 цс 14 від 19.03.2014, у якому вказано, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до Довідки про умови кредитування визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості та строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітним (а.с. 52). Відповідач [PERSON] направив на адресу суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що банком пропущений строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та просив застосувати щодо даної справи строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог (а.с. 81). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Аналізуючи умови Кредитного договору, укладеного між сторонами, та зміст вище зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки [PERSON] зняв кошти в сумі 790,40 грн. 26.03.2013 року, а щомісячний платіж слід було внести до 25 квітня 2013 року, то саме з 26.04.2013 року, після невнесення чергового платежу відповідачем, почався перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом. При цьому строк дії кредитної карти, зазначений у самій карті під час її видачі, у цьому випадку жодного значення не має. Тобто при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня (з 26.04.2013 р.) позивачу стало відомо про порушення його права, а отже, позивач мав право, у відповідності до ст. 257ЦК України, протягом трьох років звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Проте позивач направив позовну заяву про стягнення заборгованості до суду лише 20.11.2016 року (реєстр відправки № 8838450 від 20.11.2016 року, а.с. 38), тобто з пропущенням трьохрічного строку позовної давності, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 790,40 грн. не підлягають до задоволення. Правові позиції щодо застосування строків позовної давності у кредитних правовідносинах висловлені Верховним Судом України у Постановах № 6-100 цс 14 від 03 вересня 2014 року, № 6-116цс13 від 06 листопада 2013 року, № 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року. Що стосується пропуску банком позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитом, пені та штрафу, то слід зазначити таке. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо). Отже, і спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтею 536 ЦК України та штрафних санкцій, незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та штрафних санкцій, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу і їх нарахування та розмір прямо залежить від основної суми заборгованості за кредитом (тіла кредиту) . Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та правила надання банківських послуг та тарифи банку, які стосуються порядку сплати платежів (розміру щомісячного платежу), зміни відсоткової ставки в сторону збільшення від 30% до 43,0%, штрафних санкцій та комісії, збільшення строку позовної давності до 50 років (п.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг) тощо не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що такі умови містять підпис позичальника. Оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку погодився відповідач на момент укладення договору, тому у суду відсутні підстави вважати, що договір укладений саме на таких умовах. Це не суперечить і правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-240 цс 14 від 11 лютого 2015 року. Отже, суд застосовує лише ті умови, які визнані обома сторонами у судовому засіданні або встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що в задоволенні позову слід відмовити, судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору (платіжне доручення № PROM7BKWR5 від 17.11.2016 року, а.с. 1) слід покласти на його рахунок. На підставі викладеного, відповідно 207, 253, 256, 257, 261, 267, 526, 536, 549, 609, 611, 612, 629, 631, 634, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 208-209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed