Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури та суду до прокуратури Черкаської області, Державної казначейської служби України та просить стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 1 322 880,00 грн. та матеріальну шкоду в сумі 517 049,55 грн. Позов обґрунтовує тим, що 23.11.2007 року та 18.01.2008 року відносно нього, як посадової особи ПП «РетроІнвестАгро», слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області було порушено кримінальну справу № 370070003. 18.01.2008 року о 08 год. його було затримано працівниками Черкаського УБОЗу біля будинку в м. Кіровоград, після чого доставлено до приміщення УБОЗ України в Черкаській області, а також і належний йому автомобіль Suzuki Grand Vitara, державний номерний знак [NUMBER], придбаний в кредит 31.03.2006 року. Після проведення допиту слідчий в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області склав постанову по факту нібито незаконного заволодіння товарними цінностями ПП «Група Берег» службовими особами ПП «РетроІнвестАгро», якою порушив проти нього кримінальну справу, обвинувативши в заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), яку прийняв до свого провадження, а також склав протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину. На підставі вказаного протоколу його було затримано в порядку ст. 115 КПК України 1960 року і направлено до ізолятора тимчасового тримання в Черкаській області. В подальшому ці дві кримінальні справи відносно нього були обєднані в одну, порушену за ч. 3 ст. 190 КК України. 21.01.2008 року Сосновський районний суд міста Черкаси продовжив строк тримання під вартою до 10 діб, тобто до 28.01.2008 року. 28.01.2008 року цей же суд ухвалив постанову, якою подання слідчого про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишив без задоволення, після чого того ж дня слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області винесено постанову про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Постанова суду першої інстанції оскаржена прокурором в апеляційному порядку, але ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області від 19.03.2008 року апеляцію прокурора відхилено, а постанову Сосновського районного суду м. Черкаси від 28.01.2008 року залишено без змін. 30.01.2008 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області винесено постанову про порушення кримінальної справи № 3700700031/3 за фактом заволодіння особами ПП «РетроІнвестАгро» чужим майном шляхом обману (шахрайства), тобто злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 28.10.2008 року заступником начальника відділу СУ УМВС України в Черкаській області проти нього винесено постанову про порушення кримінальної справи по факту заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненого у великих розмірах за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 05.12.2008 року цією ж посадовою особою винесено постанову про притягнення його як обвинуваченого. 03.04.2009 року заступником прокурора Черкаської області затверджено обвинувальний висновок. 06.04.2009 року в порядку ст. 232 КПК України 1960 року кримінальну справу направлено голові Катеринопільського районного суду Черкаської області. 25.11.2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ надіслав кримінальну справу № 1-122/2011 у 6 томах голові Апеляційного суду Кіровоградської області для визначення підсудності в межах області та подальшого скерування її до районного суду для розгляду по суті. 13.12.2011 року Апеляційний суд Кіровоградської області надіслав справу голові Ленінського районного суду м. Кіровограда для розгляду. 25.01.2012 року ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда постановою по справі № 1-534/11 (провадження № 1/1111/768/12) змінено запобіжний захід і взято його під варту. З 25.01.2012 року по 07.11.2012 року кримінальна справа розглядалась Ленінським районним судом м. Кіровограда і незважаючи на багато чисельні клопотання, доводи про відсутність кримінальної складової, його засуджено до 6-ти років позбавлення волі. Вирок оскаржений в апеляційному порядку і 14.03.2013 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області своєю ухвалою апеляції прокурора та його задовольнила, вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2012 року скасувала, а матеріали кримінальної справи направила на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суддів. Міру запобіжного заходу суд апеляційної інстанції залишив без змін тримання під вартою. При цьому, суд апеляційної інстанції не вказав жодної підстави, яка б обґрунтовувала подальше тримання під вартою. З квітня 2012 року по 04.12.2013 року кримінальна справа розглядалась Ленінським районним судом м. Кіровограда і незважаючи на чисельні клопотання про закриття кримінальної справи, зняття арешту з належного майна, 04.12.2013 року постановив відносно нього обвинувальний вирок, яким засудив його до 5 років і 6-ти місяців позбавлення волі. 18.12.2013 року ним та захисником подано апеляції на цей вирок. За результатами перегляду справи в апеляційному порядку ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 10.04.2014 року вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.12.2013 року скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору Кіровоградської області на додаткове розслідування, запобіжний захід залишено без змін тримання під вартою. Строк тримання мене під вартою не визначено. 19.06.2014 року через спецчастину СІЗО він звернувся за розясненнями до прокуратури Кіровоградської області. 08.07.2014 року прокуратурою Кіровоградської області звернення було перенаправлене до прокуратури м. Кіровограда. 10.07.2014 року прокуратурою м. Кіровограда області звернення було перенаправлене до СВ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградський області. 21.07.2014 року в приміщенні СІЗО м. Кіровограда слідчий СВ Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградський області в присутності адвоката та захисника вручив йому повідомлення про підозру, складене 18.07.2014 року. З тексту повідомлення про підозру йому вперше стало відомо, що 31.05.2014 року матеріали мого кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120141200200003493. Жодних клопотань до слідчого судді про обрання відносно нього міри запобіжного заходу в порядку КПК України 2012 року слідчим та прокурором не складалося. 05.08.2014 року захисник звернувся із заявою, на яку 02.09.2014 року отримав відповідь від першого заступника начальника УМВС України в Кіровоградський області, з якої стало відомо, що 23.07.2014 року прокурором м. Кіровограда у кримінальному провадженні № 120141200200003493 визначена підслідність та матеріали провадження для подальшого здійснення досудового розслідування направлено до Катеринопільського РВ УМВС України в Черкаській області. 26.08.2014 року з СІЗО м. Кіровограда він звернувся до СВ Катеринопільського РВ УМВС України в Черкаський області з проханням про припинення кримінального провадження за п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. 15.09.2014 року захисник звернувся до прокуратури Катеринопільського району Черкаської області з клопотанням про припинення кримінального переслідування та закриття кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР 31.05.2014 року під № 120141200200003493. 29.09.2014 року в СІЗО м. Кіровограда йому було вручено постанову слідчого з особливо важливих справ та злочинів, вчинених членами організованих груп і злочинних організацій СУ УМВС України в Черкаський області [PERSON] про часткове задоволення клопотання. Кримінальне провадження було закрите лише постановою прокурора прокуратури Катеринопільського району Черкаської області від 30.12.2014 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 190 КК України, та неможливістю отримання доказів для доведеності винуватості в суді. Про даний факт він дізнався 04.03.2015 року та отримав копію цією постанови. Зважаючи на те, що при внесенні матеріалів кримінальної справи до ЄРДР під № 120141200200003493 31.05.2014 року, при вручення 21.07.2014 року повідомлення про підозру та подальшому розгляді справи, аж до її закриття 30.12.2014 року ніяка міра запобіжного заходу йому не обиралась, прокуратура та орган досудового розслідування не виконали вимогу ч. 4 ст. 12 КПК України 2012 року, яка передбачає, що кожен, хто понад строк, передбачений цим Кодексом тримається під вартою або позбавлений свободи в інший спосіб, має бути негайно звільнений. Його звільнили лише 10.10.2014 року, тобто через 8 місяців з моменту, коли колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області ухвалила повернути кримінальну справу прокурору Кіровоградської області на додаткове розслідування. Посилаючись на викладене зазначає, що незаконними діями органів внутрішніх справ, прокуратури та суду його права людини і громадянина було грубо порушено. Зокрема було порушено гарантовані Конституцію України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на свободу та особисту недоторканість (ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції), право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання (ст. 33 Конституції України), право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України), право на працю (ст. 43 Конституції України), він незаконно перебував під слідством в період з 23.11.2007 року по 30.12.2014 року, тобто 7 років 1 місяців та 7 днів, незаконно з 18.01.2008 року по 28.01.2008 року та з 25.01.2012 року по 10.10.2014 року, тобто 2 роки 8 місяців та 26 днів перебував під вартою в порядку попереднього увязнення в Черкаському ІТТ та Кіровоградському СІЗО, а також з 28.01.2008 року по 25.01.2012 року, тобто 3 роки 11 місяців та 362 дні незаконно перебував під дією запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Крім того, як наслідок описаних вище незаконних дій органів внутрішніх справ, прокуратури та суду, він був позбавлений можливості користування належним йому правом приватної власності на майно, а саме на належним правом приватної власності на автомобіль Suzuki Grand Vitara 2.0., державний номерний знак [NUMBER], який придбав в кредит та за який мав сплачувати щомісячні кредитні платежі. Незаконні дії щодо повернення арештованого майна тривали з 18.01.2008 року по 21.11.2015 року, тобто майже 8 років. Постанова слідчого про накладення арешту на автомобіля датована лише 30.07.2008 року. Будь-які правові підстави для перебування автомобіля на майданчику УБОЗ Черкаської області у м. Черкаси до цього часу відсутні. Після закриття даного кримінального провадження порушення прав тривало, оскільки до 25.10.2015 року не міг отримати автомобіль, так як при винесенні 30.12.2014 року постанови про закриття кримінального провадження прокурор, всупереч приписам ч. 3 ст. 174 КПК України, згідно яких прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, арешт належного майна, а саме автомобіля Suzuki Grand Vitara 2.0. та 1/2 частини квартири, не зняв, чим грубо порушив його права як власника даного майна на володіння та розпорядженням ним, гарантовані ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України та Конституцією України. З метою оскарження неправомірної бездіяльності прокурора він, в порядку ст. 303 КПК України, звернувся з відповідною скаргою до слідчого судді Катеринопільського районного суду Черкаської області і ухвалою слідчого судді Катеринопільського районного суду Черкаської області Зінченка М.Г. від 15.05.2015 року його скаргу задоволено частково, і зокрема зобовязано прокурора прокуратури Катеринопільського району Черкаської області виконати вимоги ч. 3 ст. 174 КПК України 2012 року в частині вирішення питання про скасування арешту майна у згаданому вище кримінальному провадженні. Ухвала слідчого судді частково виконана прокурором лише 17.07.2015 року, коли ним винесено відповідну постанову про скасування арешту майна, але її копія направлена прокурором на його адресу лише 09.08.2015 року, але вирішивши в постанові від 17.07.2015 року питання про скасування арешту майна, прокурор не вирішив питання щодо зобовязання ДП МВС України «Черкаси-Інформ-Ресурс» видати автомобіль Suzuki Grand Vitara безоплатно. Лише після тривалого листування з даного приводу йому вдалося 21.10.2015 року забрати автомобіль. Проте, навіть, отримавши автомобіль і поїхавши на ньому додому до м. Кіровоград, зміг дістатися лише до стаціонарного поста ДАІ, що розташований у смт. Олександрівка Кіровоградської області на 244-ому кілометрі автодороги Київ Знамянка, де автомобіль о 18:19 21.10.2015 року було затримано, про що складено відповідний акт. Причиною цього стало те, що через перебування під вартою він не міг своєчасно вносити чергові платежі по кредитному договору за автомобіль, а відтак ПАТ КБ «Правекс Банк» з метою стягнення з мене грошових коштів звернувся до Кіровського районного суду міста Кіровограда, який свої заочним рішенням від 22.07.2011 року позовні вимоги банку задовольнив, а надалі на підставі цього судового рішення Ленінським ВДВС Кіровоградського МУЮ 16.05.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, в рамках якого і накладено арешт на мій автомобіль. Отримати свій автомобіль назад зміг лише вживши заходів до погашення повністю заборгованість, що накопичилася, на користь банку та ще й 10 % виконавчого збору, а загалом 83 543,02 грн. Таких коштів в нього, зважаючи на тривале тримання під вартою, відсутність роботи та коштів на існування не було, а тому за допомогою мережі Інтернет знайшов людину, яка погодилась виплатити за нього всі боргові зобовязання за отримання в подальшому право власності на автомобіль. Право власності на автомобіль передано ним 21.11.2015 року. Через незаконне порушення проти нього вказаних вище кримінальних справ був позбавлений роботи, оскільки органом досудового слідства були вилучені печатка, уставні, бухгалтерські документи, арештовані розрахункові рахунки підприємства, а потім ще й свободи, що прямо призвело до невиконання мною умов кредитного договору та врешті-решти до втрати автомобілю. В рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов»язаної з вище викладеними обставинами, просить суд стягнути кошти в сумі 517 049,55 грн. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просив задовольнити позов. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, надані суду докази та норми діючого законодавства. Представник відповідача - прокуратури Черкаської області в судовому засіданні позов визнала частково, надала суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просила позов задовольнити частково. Представник відповідача державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнав, також надав суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду, а ч. 7 вказаної статті визначає, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» (зі змінами) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1. незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2. незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3. незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених в частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1.постановлення виправдувального вироку; 1-1. встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2. закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4. закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених п. 1-1 частини 1 цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно ст. 3 цього Закону, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовуються: 1. заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2. майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3. штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4. суми, сплачені громадянином у зв»язку з наданням йому юридичної допомоги; 5. моральна шкода. Статтею 4 цього Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4, і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету, розмір сум, які передбачені п.1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Судом встановлено, що 23.11.2007 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області порушено кримінальну справу № [NUMBER] за фактом заволодіння чужим майном ТОВ «Придніпровський» шляхом обману за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. 18.01.2008 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області порушено кримінальну справу № 3700700031/2 відносно [PERSON] за фактом заволодіння майном ПП «Група «Берег» шляхом обману, вчиненого у великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 18.01.2008 року о 08 год. [PERSON] було затримано працівниками Черкаського УБОЗу. Після проведення допиту слідчий в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області склав постанову по факту нібито незаконного заволодіння товарними цінностями ПП «Група Берег» службовими особами ПП «РетроІнвестАгро», якою порушив проти нього кримінальну справу, обвинувативши в заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), яку прийняв до свого провадження, а також склав протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину. На підставі вказаного протоколу його було затримано в порядку ст. 115 КПК України 1960 року і направлено до ізолятора тимчасового тримання в Черкаській області. 21.01.2008 року Сосновський районний суд міста Черкаси продовжив строк тримання під вартою [PERSON] до 10 діб, тобто до 28.01.2008 року. 28.01.2008 року цей же суд ухвалив постанову, якою подання слідчого про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишив без задоволення, після чого того ж дня слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області винесено постанову про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Постанова суду першої інстанції оскаржена прокурором в апеляційному порядку, але ухвалою колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Черкаської області від 19.03.2008 року апеляцію прокурора відхилено, а постанову Сосновського районного суду м. Черкаси від 28.01.2008 року залишено без змін. 30.01.2008 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області відносно [PERSON] порушено кримінальну справу № 3700700031/3 за фактом заволодіння ним чужим майном шляхом обману, вчиненого у великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. 28.10.2008 року слідчим в ОВС СУ УМВС України в Черкаській області відносно [PERSON] порушено кримінальну справу № 3700700031/4 за фактом заволодіння особами ПП «РетроІнвестАгро» чужим майном шляхом обману, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Вказані 4 справи обєднані в одне провадження з присвоєнням номера [NUMBER]. 03.04.2009 року заступником прокурора Черкаської області затверджено обвинувальний висновок. 06.04.2009 року в порядку ст. 232 КПК України 1960 року кримінальну справу направлено голові Катеринопільського районного суду Черкаської області. 25.11.2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ надіслав кримінальну справу № 1-122/2011 у 6 томах голові Апеляційного суду Кіровоградської області для визначення підсудності в межах області та подальшого скерування її до районного суду для розгляду по суті. 13.12.2011 року Апеляційний суд Кіровоградської області надіслав справу голові Ленінського районного суду м. Кіровограда для розгляду. 13.12.2011 року дану кримінальну справу з обвинувальним висновком за обвинуваченням [PERSON] направлено до Ленінського районного суду міста Кіровограда для розгляду. 25.01.2012 року ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда постановою по справі № 1-534/11 (провадження № 1/1111/768/12) змінено запобіжний захід відносно [PERSON] і взято його під варту. Вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2012 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 2, 3 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років. 14.03.2013 року ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області вирок Ленінського районного суду міста Кіровограда від 07.11.2012 року скасовано, справу направлено для розгляду до того ж суду в іншому складі суддів. Після повторного перегляду кримінальної справи, вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда від 04.12.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 190 КК України та призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців. 10.04.2014 року ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області вирок Ленінського районного суду міста Кіровограда від 04.12.2014року скасовано, справу повернуто прокурору Кіровоградської області на додаткове розслідування. 31.05.2014 року відомості щодо вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014120020003493. Міра запобіжного заходу не обиралася. 31.12.2014 оку дане кримінальне провадження постановою прокурора прокуратури Катеринопільського району у звязку з відсутністю в діях позивача складу злочину та неможливістю отримання доказів для доведеності винуватості в суді (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України) закрито. Суд приходить до висновку, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 18.01.2007 року по 31.12.2014 року, тобто 6 років 11 місяців та 13 днів, з них під вартою 10 діб (з 18.01.2008 року по 28.01.2008 року). Зазначений строк тримання під вартою обирався органами дізнання прокуратури Черкаської області при розслідуванні вказаної кримінальної справи та не повязаний з розслідуванням кримінальних справ інших областей, в яких обиралась міра запобіжного заходу тримання під вартою. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих звязків, здоровя і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо. Суд приходить до висновку, що позивачем надано процесуальні документи, які підтверджують факт реабілітації та спричинення моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності і справедливості, а тому в цій частин розмір моральної шкоди, завданої позивачеві судом визначається в сумі 300 000 грн. Відповідачі по справі є бюджетними установами, відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України та п. 41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Держказначейства України № 39 від 04.02.2008 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 09.02.2008 року № 110/14801, виконання рішень про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду здійснюється Державною казначейською службою. Порядок та підстави відшкодування матеріальної шкоди регламентуються Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а тому суд стягує вищезазначені суми моральної шкоди з Державного бюджету України Державної казначейської служби України. Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. В обґрунтування розміру матеріальної шкоди в сумі 517 049, 55 грн. позивач зазначив, що в період перебування його під слідством він не мав змоги вчасно виплачувати кошти за кредитним договором на автомобіль марки Suzuki моделі GV NEW 2.0 JLX MT та оскільки в державі з 2008 року по даний час відбулося знецінення грошової одиниці гривні, тому, на думку позивача, він здійснив переплату на вказану суму. Дійсно 30.07.2008 року накладено арешт на майно позивача - автомобіль [NUMBER], який скасовано 17.07.2015 року. Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 17008-030/06Р від 30.03.2006 року, укладеного між продавцем ТОВ «Олві-Центр», покупцем [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» позивач придбав за 149 310, 00 грн. вищезазначений автомобіль. Кредит, на придбання даного автомобіля распряхіну О.І. надав банк, у розмірі 94, 5 % від вартості транспортного засобу. Відповідно до п. 4.4. кредитного договору № 17008-030/06Р від 31.03.2006 року, укладеного між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON], останній зобовязується сплачувати заборгованість по вищевказаному кредиту рівними частками в сумі 2 074, 00 грн. щомісячно. Таким чином, доводи позивача щодо здійснення ним переплати за вказаним кредитом у звязку з девальвацією гривні є безпідставними, оскільки кредит був наданий [PERSON] у національній валюті держави України. Крім того, згідно із заочним рішенням Кіровоградського районного суду міста Кіровограда від 22.07.2011 року у справі № 2-2121/11 за позовом ПАТ КБ «ПравексБанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 17008-030/06Р від 31.03.2006 року у сумі 63 513, 63 грн. Вказана сума розрахована банком з урахуванням суми непогашеного кредиту, несплачених відсотків за користування коштами та пені. Інших доказів про понесення позивачем матеріальних збитків, останній не надав. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави. На підставі викладеного і ст. 1176 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду»,

Outcome: partial