Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаною позовною заявою, в якій просить: 1) захистити право позивача, як найманого працівника; 2) зобов'язання відповідача невідкладно передати матеріали щодо трудового спору до комісії по трудовим спорам на підприємстві і не чинити в цьому перешкод; 3) зобов'язання відповідача розглянути запити позивача від 21.01.2015 року та 04.02.2015 року і надати повну та достовірну відповідь на задані в них запитання; 4) зобов'язання відповідача створити на підприємстві належні умови для надання можливості безпосереднього звернення з запитами до керівних органів, профспілкового комітету та комісії по трудових спорам. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 18.06.2014 року позивач працює на посаді вантажника в ТОВ «Українсько-словенське спільне підприємство «Київський обласний хлібопекарський комплекс». Позивач зазначає, що посадовими особами підприємства різного рівня систематично порушувалися норми трудового законодавства як в питаннях надання відпустки, дотримання графіку роботи, видачі засобів індивідуального захисту, нарахування заробітної плати, тощо. Позивач посилається на те, що 20.01.2015 року між позивачем та його безпосереднім начальником [PERSON] виник трудовий спір. Позивач посилається на те, що йому змінили графік роботи, що не передбачено трудовим договором, а після відмови позивача виконувати роботу, 21.01.2015 року позивача видворили за межі підприємства. За твердженням позивача, останній вирішив звернутися до комісії по трудовим спорам, і 21.01.2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій виклав всі обставини трудового спору та вимогу про надання позивачу копій документів, які містять необхідну інформацію та можуть підтвердити правомірність дій відповідача. Натомість відповіді не отримав, оскільки його було видворено з території підприємства. Тому позивач звернувся до Васильківської прокуратури та направив другий екземпляр заяви до комісії по трудовим спорам за адресою відповідача, яка була отримана 25.01.2015 року. Позивач зазначає, що його звернення до відповідача та комісії по трудовим спорам залишилися нерозглянутими з невідомих позивачу причин, що, на думку позивача, є грубим порушенням ст. 40, 43 Конституції України, ст. 222, 224 КЗпП України. Тому позивач направив повторну заяву до відповідача від 04.02.2015 року. Позивач посилається на те, що працюючи на підприємстві, останній користується перепусткою, яка дає доступ до визначених приміщень підприємства та не надає права без додаткового дозволу доступу до адміністративного корпусу. І належним чином оформити звернення або запит до роботодавця та направити йому це звернення безпосередньо на підприємстві не має можливості, а тому позивач направляв свої листи поштою, що потягло витрати на поштову кореспонденцію, а роботодавець не створив на підприємстві належних умов для того, щоб позивач уник цих витрат. Позивач зазначає, що до часу подання позовної заяви перебуває у вимушеному прогулі, а роботодавець не вживає жодних заходів щодо розслідування причин трудового спору та передачі його на розгляд комісії по трудових спорах. Позивач вважає, що відповідач свідомо ухиляється від розгляду питань, порушених в заявах позивача, маючи намір приховати допущення порушення трудових прав позивача та уникнути від відповідальності. В запереченнях на позовну заяву відповідач проти задоволення позову заперечив та вказав, що позивач працює на підприємстві з 04.08.2014 року на посаді вантажника із змінним графіком роботи. Позивача було ознайомлено із графіком роботи, правилами внутрішнього трудового розпорядку, посадовою інструкцією. Відповідач також зазначає, що позивач з 23.01.2015 року відсутній на робочому місці з невідомих причин. Також відповідач зазначив, що на листи позивача були підготовлені відповіді та надані особисто під розписку або надіслані на адресу місця проживання. Щодо комісії по трудових спорах, то відповідач зазначив, що трудовий колектив не проявив ініціативу, внаслідок чого на підприємстві не створено комісії по трудовим спорам. В судовому засіданні позивач усно зазначив, що позовна вимога про захист трудового права позивача, як найманого працівника є загальною, яка не пов'язана із передбаченими способами захисту, і розкривається через інші позовні вимоги позовної заяви. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом достовірно встановлено, що 04.08.2014 року позивач склав заяву на ім'я директора відповідача про прийняття його на роботу вантажником з 04.08.2014 року в цій же заяві зазначено, що з посадовою інструкцією ознайомлений, з умовами праці та правилами внутрішнього трудового розпорядку ознайомлений, з правилами з охорони праці та техніки безпеки ознайомлений. 04.08.2014 року позивача прийнято на роботу вантажником з 04.08.2014 року з випробувальним терміном один місяць зі змінним графіком роботи з окладом згідно штатного розкладу, що підтверджується копією витягу з наказу від 04.08.2014 року № 264. Позивач ознайомлений з посадовою інструкцією вантажника відділу збуту, що підтверджується його підписом. Наказом від 07.11.2014 року № 425, на підставі заяви позивача від 05.11.2014 року та довідки-підтвердження № 002427/13, позивачу надано додаткову відпустку у зв'язку із навчанням тривалістю 20 календарних днів з 10.11.2014 року по 29.11.2014 року. Позивач звернувся до відповідача із заявою від 26.12.2014 року, в якій зазначив, що виникли непорозуміння щодо оплати праці позивача і просив надати довідку про заробітну плату за весь період його роботи. Також позивач просив роз'яснити як він може подавати заяви на ім'я відповідача. Відповідач листом від 15.01.2015 року № 8 надав позивачу довідку з інформацією про заробітну плату і повідомив позивача про те, що письмові листи та заяви позивач може подавати особисто через канцелярію підприємства, а саме помічника керівника підприємства, яка знаходиться на першому поверсі адміністративного корпусу. Вказаний лист позивачем отримано особисто 16.01.2015 року, що підтверджується розпискою позивача. Позивач подав до канцелярії підприємства (відповідача) заяву від 21.01.2015 року на ім'я директора відповідача та комісії по трудовим спорам, яка була зареєстрована за вхідним № 10 того ж дня, що підтверджує позивач і відповідач, а тому вказаний факт не підлягає доведенню відповідно до ст. 61 ЦПК України. В зазначеній заяві позивач зазначив, що його графік роботи змінено наказом начальника відділу [PERSON], з яким позивач не погоджується, і вважає що виник трудовий спір. А тому позивач перебуває у вимушеному прогулі з 21.01.2015 року до того часу як не буде відмінено незаконний наказ. Крім того позивач просив надати копії документів, перелік яких навів у заяві. Одразу після цього позивач направив другий примірник вказаної заяви разом із супровідним листом поштою на адресу відповідача, і вказане поштове відправлення було отримано 25.01.2015 року. В супровідному листі позивач просив передати його заяву до комісії по трудовим спорам. Відповідач листом від 26.01.2015 року № 21, який надісланий позивачу, повідомив позивачу, про те що його лист від 21.01.2015 року розглянуто і повідомив, що позивач не переводився на іншу посаду чи в інший відділ, а тому відповідач зажадав від позивача прибути на робоче місце і виконувати роботу згідно внутрішнього трудового розпорядку. Позивач направив поштою відповідачу заяву від 04.02.2015 року, яка отримана відповідачем 10.02.2015 року. В зазначеній заяві останній зазначав, що позивач не отримав жодної відповіді від комісії по трудовим спорам, і позивачу невідомі результати розгляду його заяви, а тому позивач вимагав створити належні умови для виконання позивачем трудової функції, довести до позивача графік роботи в письмовому вигляді, розглянути першу заяву від 21.01.2015 року. Відповідач листом від 11.02.2015 року № 53 повідомив позивачу про те, що його ознайомлено зі змінним графіком роботи, при необхідності графік роботи йому буде доведено повторно. Станом на 11.02.2015 року трудові правовідносини між підприємством та позивачем не припинено, тому відповідачу необхідно терміново з'явитися на робоче місце згідно графіку. Згідно доповідних записок та актів про відсутність на робочому місці, копії яких знаходяться в матеріалах справи, позивач був відсутній на робочому місці 23.01.2015 року, 24.01.2015 року, 27.01.2015 року, 28.01.2015 року, 31.01.2015 року, 01.02.2015 року, 04.02.2015 року, 05.02.2015 року, 08.02.2015 року, 09.02.2015 року, 12.02.2015 року, 13.02.2015 року, 16.02.2015 року, 17.02.2015 року, 20.02.2015 року, 21.02.2015 року, 24.02.2015 року, 25.02.2015 року, 28.02.2015 року, 01.03.2015 року, 04.03.2015 року, 05.03.2015 року, 08.03.2015 року, 09.03.2015 року, 12.03.2015 року, 13.03.2015 року, 16.03.2015 року, 17.03.2015 року, 20.03.2015 року, 21.03.2015 року, 24.03.2015 року, 25.03.2015 року, 28.03.2015 року, 29.03.2015 року, 01.04.2015 року. Крім того, позивач повідомив, а відповідач визнав в судовому засіданні, що позивач з 21.01.2015 на роботу не з'являвся, оскільки перебуває у вимушеному прогулі, тому факт відсутності позивача на роботі з 21.01.2015 року не підлягає доведенню відповідно до ст. 61 ЦПК України. Поясненнями позивача, і визнанням відповідачем судом встановлено факт відсутності на підприємстві відповідача комісії по трудовим спорам, тому вказаний факт не підлягає доведенню відповідно до ст. 61 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Згідно ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 223 КЗпП України комісія по трудових спорах обирається загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації з числом працюючих не менш як 15 чоловік. Порядок обрання, чисельність, склад і строк повноважень комісії визначаються загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства, установи, організації. При цьому кількість робітників у складі комісії по трудових спорах підприємства повинна бути не менше половини її складу. За рішенням загальних зборів (конференції) трудового колективу підприємства, установи, організації можуть бути створені комісії по трудових спорах у цехах та інших аналогічних підрозділах. Ці комісії обираються колективами підрозділів і діють на тих же підставах, що й комісії по трудових спорах підприємств, установ, організацій. У комісіях по трудових спорах підрозділів можуть розглядатись трудові спори в межах повноважень цих підрозділів. Організаційно-технічне забезпечення комісії по трудових спорах (надання обладнаного приміщення, друкарської та іншої техніки, необхідної літератури, організація діловодства, облік та зберігання заяв працівників і справ, підготовка та видача копій рішень і т. ін.) здійснюється власником або уповноваженим ним органом. Вказаною нормою права, визначено, що комісію по трудових спорах може створити лише загальні збори (конференція) трудового колективу, а не власник або уповноважений ним орган. На власника або уповноважений ним орган законом покладається організаційно-технічне забезпечення створеної на підприємстві комісії по трудових спорах. Отже, відповідач не має права і не може відповідно до норм КЗпП України самостійно створити комісію по трудовим спорам. А тому вимоги позивача про зобов'язання відповідача невідкладно передати матеріали щодо трудового спору до комісії по трудовим спорам на підприємстві і не чинити в цьому перешкод є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають. Більш того, права позивача на розгляд трудового спору і захист трудових прав не порушено відповідачем, оскільки згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Таким чином, позивач має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, зокрема й трудових, без попереднього звернення до будь-яких посадових осіб, органів чи інстанцій, у тому числі й комісії по трудовим спорам. Щодо вимоги про зобов'язання відповідача розглянути запити позивача від 21.01.2015 року та 04.02.2015 року і надати повну та достовірну відповідь на задані в них запитання, то як вбачається з листів відповідача від 26.01.2015 року № 21, та від 11.02.2015 року № 53 відповідач надав відповіді на листи позивача. Отже, вимога позивача про зобов'язання відповідача розглянути запити позивача від 21.01.2015 року та 04.02.2015 року і надати повну та достовірну відповідь на задані в них запитання також є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача створити на підприємстві належні умови для надання можливості безпосереднього звернення з запитами до керівних органів, профспілкового комітету та комісії по трудових спорам, то як видно з матеріалів справи позивач особисто отримував листи під розписку 16.01.2015 року, особисто подавав заяви адміністрації відповідача 21.01.2015 року, після чого перестав з'являтися на підприємстві. Вибір позивачем способу передачі заяв та звернень до адміністрації підприємства (особисто чи поштою) залежить від волі позивача, тому той факт, що окремі заяви подавалися відповіді на заяви отримувалися особисто, а окремі за допомогою поштового зв'язку, не є доказом того, що позивач зазнає обмежень можливості подачі таких заяв. Відповідно до положень ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Однак позивачем не було надано жодних належних доказів на обґрунтування своїх вимог щодо створення на підприємстві належних умов для надання можливості безпосереднього звернення з запитами до керівних органів, профспілкового комітету та комісії по трудових спорам, а тому така вимога є необґрунтованою, матеріалами справи не підтверджується та задоволенню не підлягає. З огляду на наведені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вказані вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. На підставі вищевказаного,

Outcome: dismissed