Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 09 липня 2010 року у розмірі 122013,13 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09.07.2010 року, відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3600,0 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачеві кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а тому станом на 30.09.2019 року заборгованість за кредитним договором становить 187796,37 гривень, з яких: 3461,78 гривня заборгованість за кредитом; 180134,59 гривні заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4200,0 гривень заборгованість за пенею та комісією. Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення за кредитним договором, яку просить позивач стягнути становить 122013,13 гривень, з яких: 3461,78 гривня заборгованість за тілом кредиту; 118551,35 гривня заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 09.07.2010 року по 31.01.2019 року. Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 122013,13 гривень, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. Справа поступила до суду 28.10.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 02 грудня 2019 року на адресу суду поступив відзив від відповідача на позовну заяву. Вважає, що слід застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог у відповідності до вимог ст.257 ЦПК України. Якщо брати до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем, то остання оплата була здійснена 22 лютого 2016 року. Банк звернувся із вказаним позовом лише 28 жовтня 2019 року, що складає 3 роки 8 місяців від дати здійснення останньої оплати, тобто позов поданий за межами загального терміну позовної давності. Крім цього, зазначає, що позивачем не доведено факт існування між сторонами кредитних правовідносин та що йому банком надавались відповідні кошти. Розрахунок заборгованості не відповідає дійсності і є одностороннім відображенням арифметичних сум. Жодним чином не підтверджує здійснення фінансових операцій. Наявна у матеріалах справи анкета-заява не свідчить про виникнення зобов`язальних відносин між сторонами. Правила кредитування відповідач не підписував та з такими не був ознайомлений. Позивачем в односторонньому порядку змінювалася відсоткова ставка. Відтак, він не був про інформований про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту. Враховуючи наведене, вважає позов безпідставним та такими до якого слід застосувати встановлені законом правила позовної давності. 17 грудня 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, де зазначається, що відповідач приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 09.07.2010 року, тим самим прийняв умови договору та погодився з ним. Факт користування відповідачем кредитними коштами підтверджується випискою по картковому рахунку та розрахунком заборгованості. Крім цього, відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Відповідач отримав перевипущену картку, строк дії якої завершувався 31 жовтня 2015 року. Позивач звернувся до суду 24.10.2019 року, а тому згідно збільшеного строку позовної давності, який погоджений умовами договору, строки позовної давності не пропущено. Згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши при цьому заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду. 05 грудня 2019 року від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі та просить врахувати заперечення, які викладені у відзиві на позовну заяву. Враховуючи те, що учасники справи належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, суд прийшов до висновку, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи та слід ухвалити рішення на підставі поданих суду доказів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 27.01.2020 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позов АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.7), відповідно до укладеного договору № б/н від 09.07.2010 року, відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3600,0 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.7). Відтак, укладений між сторонами договір складається з анкети-заяви підписаної позичальником (а.с.7), довідки про умови кредитування (а.с.8) та витягу з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-32). Згідно з представленого розрахунку позивача (а.с.4-6), станом на 30.09.2019 року заборгованість позичальника перед банком становить 187796,37 гривень, з яких: 3461,78 гривня заборгованість за кредитом; 180134,59 гривні заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4200,0 гривень заборгованість за пенею та комісією. Водночас, банк на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом та сума заборгованості до стягнення за кредитним договором № б/н від 09.07.2010 року, яку позивач просить стягнути становить 122013,13 гривень, з яких: 3461,78 гривня заборгованість за тілом кредиту; 118551,35 гривня заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 09.07.2010 року по 31.01.2019 року. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.07.2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті:https://privatbank.ua/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (09.07.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (28.10.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності, розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 09.07.2010 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав і він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна наведеним вище висновкам суду правова позиція, викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17), яка відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинна враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам\~за користування\~кредитом за\~період з\~09.07.2010\~року по\~31.01.2019\~року у розмірі 118551,35 гривня, та у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за безпідставністю. Водночас, щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 3461,78 гривні, яка утворилась за кредитним договором\~№ б/н\~від 09\~липня 2010\~року з фактично отриманої суми кредитних коштів, суд відмовляє у задоволенні такої, оскільки заборгованість виникла поза межами строку позовної давності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що саме 22 лютого 2016 року відповідачем було здійснено останню оплату з погашення заборгованості за кредитом у сумі 520,0 гривень, крім того, строк перевипущеної картки діяв до 31.10.2015 року. Однак, із позовом банк звернувся до суду 28 жовтня 2019 року, тобто за межами встановленого трирічного строку позовної давності з моменту порушення його права щодо виконання боржником обов`язку з повернення фактичної отриманої суми коштів.\~Твердження позивача\~щодо застосування\~збільшеного строку\~позовної давності\~за кредитним\~договором щодо\~вимог про\~повернення кредиту,\~відсотків,\~винагороди,\~неустойки 50\~років,\~який встановлений\~п.1.1.7.31\~Умов договору,\~до уваги\~не беруться,\~оскільки встановлено, що вказані Умови кредитування не узгоджені зі споживачем та не є складовою кредитного договору, укладеного між сторонами. Відтак, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed