Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим що з 12.06.1985 року по 25.04.2002 року він працював директором вагону-ресторану ст. Івано-Франківськ (13.05.1996 року перейменовано на КП «Дорресторан») Львівської залізниці. Відповідно до наказу Львівської залізниці №138»Н» від 10.04.2002 року «Про передачу штатних працівників вагонів-ресторанів та вагон-кафе» та наказу по КП «Дорресторан» №27 від 15.04.2002 року його передано пасажирському вагонному депо ст. Чернівці Львівської залізниці в цех із сервісного обслуговування пасажирів з 25.04.2002 року. У звязку з вищевказаним наказом він 25.04.2002 року звільнений з посади директора вагону-ресторану КП «Дорресторан» у звязку з переведенням на роботу в пасажирське вагонне депо ст. Чернівці Львівської залізниці, на посаду начальника цеху, де працював до 08.12.2011 року, тобто до виходу на пенсію. Таким чином виходячи з викладеного він пропрацював в галузі з 12.06.1985 року по 08.12.2011 року (26 років 5 місяців), тобто більше 25 років, що відповідно дає праве отримання разової транспортної вимоги форми 6 по Україні. У січні 2018 року він звернувся з письмовою заявою до ДТГО «Львівська залізниця» про надання йому разової транспортної вимоги форми 6 по Україні. Згідно письмового повідомлення від 13.02.2018 року Регіональна філія «Львівська залізниця»\~ відмовлено у видачі разової транспортної вимоги форми 6 по Україні з посиланням на те, що стаж роботи директором вагону-ресторану ст. Івано-Франківськ не входить у стаж роботи в галузі. Просив, визнати дії ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» щодо відмови у наданні разової транспортної вимоги форми 6 по Україні неправомірними; зобовязати ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» зарахувати до безперервного стажу період роботи на посаді директора вагону-ресторану ст. Івано-Франківськ (13.05.1996 року перейменовано на КП «Дорресторан» ) Львівської залізниці з 12.06.1985 року по 25.04.2002 та щорічно надавати йому разову транспортну вимогу форми 6 по Україні; всі витрати повязані з розглядом справи покласти на відповідача. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву із якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає з тих підстав, що за вказівкою начальника Львівської залізниці №130в від 10.04.1996 року «Про визначення стажу роботи для одержання матеріальної допомоги згідно колективного договору» визначено, що в стаж включається час роботи в підприємствах основної діяльності, промисловості і будівництва магістрального залізничного транспорту. Постановою КМУ від 30 березня 2011 р. N 316 «Про затвердження переліку робіт і послуг, що належать до основної діяльності залізничного транспорту, та Порядку перерозподілу надходжень доходу від основної діяльності залізничного транспорту» затверджено перелік робіт і послуг, що належать до основної діяльності залізничного транспорту, яким визначено, що «основна діяльність залізничного транспорту» означає діяльність усіх взаємозвязаних у межах єдиного виробничо-технологічного комплексу підприємств залізничного транспорту, спрямовану на забезпечення перевезень пасажирів, вантажів, багажу, вантажобагажу, пошти та виконання повязаних з ними робіт (послуг). Враховуючи вищенаведене Колективне підприємство «Дорресторан» не належало до підприємств залізничного транспорту та не надавало жодних робіт і послуг які б належали до основної діяльності залізничного транспорту. Так, 25.04.2002 року Позивач був прийнятий на роботу в пасажирське вагонне депо Чернівці Львівської залізниці по переводу з Колективного підприємства «Дорресторан». Відтак, п.5.1.1. Колективного договору між Адміністрацією і Дорпрофсожем Львівської залізниці на 2009-2012 роки, дію якого продовжено до 2015 року, встановлено, що згідно з угодою країн СНД зберегти для працівників депо з включенням однієї особи, що знаходиться на їх утриманні, право на проїзд по квитку форми 6 в прямому сполученні по країнах СНД. Пунктом 5.1.3.визначено, що при звільненні працівника вперше з роботи у звязку із виходом на пенсію виплачувати одноразову грошову допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки. При виході на пенсію 08.12.2011 року стаж роботи Позивача у залізничній галузі склав 9 років 07 місяців і 11 днів, у звязку з чим була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 2-х середньомісячних заробітків за стаж роботи в галузі від 5 до 10 років згідно п.5.1.3. Колективного договору. Згідно п.5.2.1. Колективного договору пенсіонери які звільнились на пенсію із залізничного транспорту країн СНД і відпрацювали в галузі: жінки не менше 15 років, чоловіки не менше 20 років, мають право на разовий квиток форми 6 по Україні. З аналізу вищенаведеного та вказаних нормативно-правових актів вбачається, що Позивач до 25.04.2002 року не працював на підприємстві в стаж якого включається час роботи в підприємствах основної діяльності залізничного транспорту. Просив відмовити у задоволені позову. 07.05.2018 року позивачем подану відповідь на відзив із якого вбачається, що позивач погоджується з відповідачем тільки стосовно періоду до 04.12.1990 року, оскільки тоді дійсно Івано-Франківський дорресторан знаходився в підпорядкуванні Міністерства торгівлі Української РСР. Вважає, що його робота директором ресторану ст. Івано-Франківськ ( 13.05.1996 року перейменовано на КП «Дорресторан» ) Львівської залізниці є роботою в галузі, оскільки його робоче місце після передачі з 25.04.2002 року пасажирському вагонному депо ст. Чернівці Львівської залізниці в цех із сервісного обслуговування пасажирів не змінювалося, він працювати там же у ресторані ст. Івано-Франківськ, Львівської залізниці. Справа перебувала у провадженні в судді Островського Л.Є. Рішенням Вищої ради правосуддя від 13.09.2018 року та наказом від 21.09.2018 року суддю Островського Л.Є. звільнено із займаної посади у звязку з поданням заяви про відставку. На виконання вимог п. 2.3.50 Положення про АСДС проведено повторний автоматизований розподіл незавершених розглядом судових справ, які перебувають у провадженні судді Островського Л.Є. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи визначено головуючого суддю Бабій О.М. 11 жовтня 2018 року справу передано судді Бабій О.М.. 18 жовтня 2018 року суддею прийнято до провадження вказану цивільну справу, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Так, [PERSON], [INFO], 12.06.1985 року переведений із Объединение ресторанов и кафе Ивано-Франковского управления общепита в Дорресторан ст. Ивано-Франковск в должность заведующего; 01.08.1985 р. переведений на посаду зав.производства вагона-ресторана; 28.002.1989 р. переведений на посаду директора вагону-ресторану; 16.01.1991 р. переведений завідуючим виробництвом вагону-ресторану; 15.01.1993 р. переведений директором вагону-ресторану; 16.04.2002р. звільнений в звязку із переведенням на роботу в пасажирське вагонне депо Чернівці Львівської залізниці; 25.04.2002р. прийнятий по переводу з КП «ДОРРЕСТОРАН» начальником цеха; 24.02.2003р. переведений зав виробництвом, укладено трудовий договір на умовах контракту терміном з 04.06.03 по 04.06.08; 04.06.2008р. продовжено трудовий договір на умовах контракту терміном з 04.06.2008р. по 04.06.2013 р.; 08.12.2011р. звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по віку (а.с.4-14). КП Ресторан ст. Івано-Франківськ перейменовано на КП «ДОРРЕСТОРАН» свідоцтво № 14-П від 13.05.1996 р. (а.с.12). Як вбачається з наказу Львівської залізниці №138 «Н» від 10.04.2002 року «Про передачу штатних працівників вагонів-ресторанів та вагон-кафе» та наказу по КП «Дорресторан» №27 від 15.04.2002 року [PERSON] передано пасажирському вагонному депо ст. Чернівці Львівської залізниці в цех із сервісного обслуговування пасажирів з 25.04.2002 року (а.с. 15). 30.01.2018 р. [PERSON] звернувся із письмовою заявою до ДТГО «Львівська залізниця» про надання йому разової транспортної вимоги форми 6 по Україні (а.с. 16). Згідно відповіді ДТГО «Львівська залізниця» від 13.02.2018 р. заявнику повідомлено, що стаж його роботи у залізничній галузі склав 9 років 07 місяців і 11 днів, тобто від моменту переведення його із КП «Дорресторан» у пасажирське вагонне депо Чернівці з 25.04.2002 року (наказ № 241 від 25.04.2002) до моменту виходу на пенсію 08.12.2011 року (наказ № 762/ос від 08.12.2011). Стаж роботи в КП «Дорресторан» не входить у стаж роботи в галузі. Право на разовий квиток ф.6 по Україні мають пенсіонери, які звільнилися на пенсію із залізничного транспорту країн СНД і відпрацювали в галузі: жінки не меншу 15 років, чоловіки - не меншу 20 років. (а.с17) У відповідності з наказом Мінторга УССР від 04.12.1980 року №383 «Про прийом-передачу підприємств «Укрдорресторан» і наказу по Львівському міжобласному тресту дорожніх ресторанів від 23.01.1981 року\~ №3 дорресторани міст Івано-Франківськ і Чернівці передані з підпорядкування Івано-Франківського міжобласного треста дорожніх ресторанів в підпорядкування Львівського міжобласного треста дорожніх ресторанів, що вбачається з наказу по Львівському міжобласному тресту дорожніх ресторанів №23 від 30.03.1981 року (а.с. 33). Крім цього, наказом республіканської контори «Укрдорресторан» Міністерства торгівлі Української ССР №30 від 30.10.1981 року затверджено акт державної комісії від 28.10.1981 року про введення в експлуатацію виробничо-складської бази і цеха по випуску продтоварів народного вживання Івано-Франківського дорресторана (а.с.34). 15 листопада 1990 року укладено Угоду про створення добровільного Західно-Українського обєднання /асоціації/ державних, орендних і приватних підприємств по харчуванню пасажирів на Львівській залізниці між юридичними особами, підприємствами, що входять до складу Львівського територіального обєднання залізничних ресторанів, в особі перших керівників, зокрема, ресторан станції Івано-Франківськ. Рішенням Виконавчого комітету Львівської обласної ради Народних депутатів УРСР від 04.12.1990 року № 466 зареєстровано у відповідності з Законом про підприємства добровільне Західно-Українське обєднання /асоціацію/ державних, орендних і приватних підприємств по харчуванню пасажирів на Львівській залізниці (а.с.37). Відповідно до п. 1.3. Статуту добровільного Західно-Українського обєднання /асоціації/ державних, орендних і приватних підприємств по харчуванню пасажирів на Львівській залізниці, асоціація є добровільним, договірним обєднанням підприємств з різними формами власності, що організовують харчування пасажирів на залізничних вокзалах Львівської залізниці та в дорозі через вагони ресторани. Пунктом 1.12. вищевказаного Статуту визначено, що засновниками асоціації серед інших являється ресторан станції Івано-Франківськ. Згідно п.2.1. метою діяльності ресторану станції Івано-Франківськ є торгово-виробнича і фінансова діяльність, максимальне задоволення потреб пасажирів у харчуванні, пріоритетного збільшення продукції власного виробництва, вдосконалення форм та методів торгового обслуговування (а.с.90). 12.04.1994 року згідно наказу №53 Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» «Про ліквідацію Управління Укрдорресторанів» торговельно-виробничі підприємства дорожніх ресторанів /юридичні особи/ підпорядковано Головному управлінню робітничого постачання Укрзалізниці, а відповідно до наказу Міністерства транспорту України № 424 введено до складу Львівської залізниці торговельні комерційно-виробничі підприємства робітничого постачання, комерціалізовані підприємства торгівлі, громадського харчування, побуту з правами юридичних осіб згідно додатку, серед яких ресторан станції Івано- Франківськ (а.с. 42). Отже, саме з цього часу КП «Дорресторан» де працював позивач, введено до складу Львівської залізниці, та саме стаж роботи позивача з 12.04.1994 року слід зарахувати до безперервного стажу роботи позивача на Львівській залізниці. До цього часу КП «Дорресторан» перебував у структурі Міністерства торгівлі Української ССР, Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця», що підтверджується копіями наказів, які додані представником відповідача до відзиву та описані вище. Отже вимога позивача про зобовязання відповідача зрахувати до безперервного стажу період роботи на посаді директора вагону-ресторану ст. Івано-Франківськ Львівської залізниці з 12.06.1985 року по 25.04.2002 року підлягає до часткового задоволення, а саме, слід зарахувати період роботи з 12.04.1994 року по 25.04.2002 року. Щодо вимоги позивача про визнання дій неправомірними щодо відмови у наданні разової транспортної форми 6 по Україні та зобовязання щорічно надавати разову транспортну вимогу форми 6 по Україні, то судом встановлено наступне. Так, 25.04.2002 року позивач був прийнятий на роботу в пасажирське вагонне депо Чернівці Львівської залізниці по переводу з Колективного підприємства «Дорресторан». Відповідно до положень ст. 10 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобовязань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників, власників та уповноважених ними органів. Статтею 18 Кодексу законів про працю України та статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обовязковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відтак, п.5.1.1. Колективного договору між Адміністрацією і Дорпрофсожем Львівської залізниці на 2009-2012 роки, дію якого продовжено до 2015 року, встановлено, що згідно з угодою країн СНД зберегти для працівників депо з включенням однієї особи, що знаходиться на їх утриманні, право на проїзд по квитку форми 6 в прямому сполученні по країнах СНД. Пунктом 5.1.3.визначено, що при звільненні працівника вперше з роботи у звязку із виходом на пенсію виплачувати одноразову грошову допомогу в залежності від стажу роботи в галузі: від 5 до 10 років - 2 середньомісячні заробітки. При виході на пенсію 08.12.2011 року стаж роботи Позивача у залізничній галузі склав 17 років 7 місяців і 26 днів з 12.04.1994 року по 08.12.2011 року), йому була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 2-х середньомісячних заробітків за стаж роботи в галузі від 5 до 10 років згідно п.5.1.3. Колективного договору. Згідно п.5.2.1. Колективного договору пенсіонери які звільнились на пенсію із залізничного транспорту країн СНД і відпрацювали в галузі: жінки не менше 15 років, чоловіки не менше 20 років, мають право на разовий квиток форми 6 по Україні. Позивач відпрацював у галузі менше 20 років, тому він не має права на разовий квиток форми 6 по Україні. Тому відповідачем правомірно відмовлено позивачу у наданні разової транспортної вимоги форми 6 по Україні. Крім того, суд не розглядає вимоги на майбутнє та не вправі зобовязувати відповідача на майбутнє вчиняти дії щодо позивача. Відповідно до вимог абзацу першого ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»(в редакції Закону № 3668-УІ від 08.07.2011) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Як вбачається з матеріалів справи 02 грудня 2011 року [PERSON] набув право на призначення пенсії за віком на підставі абзацу першого ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки в цей день йому виповнилося 60 років. Згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 704 гривні 80 коп. судового збору на користь держави. На підставі наведеного, відповідно до ст. 10, 18Кодексу законів про працю України, ст. 1, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»,

Outcome: partial