Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом в якому просить вселити його в житловий будинок, що розташований в м. Кіровограді по вулиці Звенигородська, 38 та зобов»язати відповідачку не чинити перешкод у здійсненні права власності та права користування і розпорядження власним житловим будинком за вказаною адресою. Позов обґрунтовує тим, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 23.09.1984 року по 18.06.1997 року та проживали у вищевказаному будинку, який належав його матері [PERSON]. Після смерті матері він успадкував вказаний будинок за заповітом та зареєстрував право власності на нього. Після розірвання шлюбу з відповідачкою, вона залишилась проживати у будинку, а він з червня 1997 року проживав у гуртожитках та орендованих квартирах. В липні 1997 році вдруге одружився та має сина, [INFO]. З 2004 року має намір повернутись до будинку для проживання із сім»єю, але відповідач своїми діями позбавляє його права користуватись житлом. 24.05.2011 року Ленінським районним судом м. Кіровограда прийнято рішення та видано виконавчий лист, яким зобов»язано [PERSON] не чинити йому перешкоди у здійсненні права власності, в користуванні та розпорядженні власним житлом. Вказаний виконавчий лист передано на виконання, але з боку відповідачки рішення суду не виконувалось і лише 04.05.2012 року в приміщенні Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ в присутності держаного виконавця відповідач передала йому ключі ніби то від вхідних дверей і виконавче провадження було закінчено. До даного часу він не має змоги потрапити до свого житла, оскільки передані ключі не є ключами від вхідних дверей будинку. 28.11.2012 року судова палата у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області розглянула цивільну справу за позовом відповідачки до нього про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені за несвоєчасну їх виплату та його зустрічним позовом про звільнення його від сплати аліментів. Під час розгляду даної справи була затверджена мирова угода, відповідно до якої [PERSON] відмовилась від своїх вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення їх сплати, а він передав їй у власність чи власність дітей (за вибором [PERSON]О.) частину спірного житлового будинку. Мирова угода між ними була затверджена. Він намагається виконати рішення судів, але відповідачка уникає виконання рішень судів, не пускає його в двір та до будинку, а тому він був змушений викликати дільничного інспектора. Відповідачка близько трьох років не виконує рішення судів, перешкоджає йому у виконанні його зобов»язань, покладених вказаними рішеннями. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини та просили його задовольнити. При цьому, ними не було зазначено, яким чином суду необхідно усунути перешкоди в у здійсненні права власності та права користування і розпорядження позивачем власним житловим будинком. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов визнали повністю і не заперечують проти вселення відповідача в будинок. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребовувати своє майно, а статтею 391 цього Кодексу визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.09.1984 року по 18.06.1997 року та проживали у будинку за адресою: м. Кіровоград вулиця Звенигородська, 38, який належав матері позивача [PERSON]. Після смерті матері позивач успадкував вказаний будинок за заповітом та зареєстрував право власності на нього. Після розірвання шлюбу з відповідачкою, вона залишилась проживати у вищезазначеному будинку, а позивач створив іншу сім»ю. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.05.2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження приватним житловим будинком, позов [PERSON] задоволено частково, зобов»язано [PERSON] не чинити перешкод у здійсненні права власності [PERSON] в користуванні та розпорядженні власним житловим будинком за адресою м. Кіровоград вул. Звенигородська, 38 шляхом зобов»язання [PERSON] передати ключі від вхідних дверей житлового будинку [PERSON] Вказане рішення суду виконане, що підтверджується актом державного виконавця від 04.05.2012 року (а.с.38). Крім того, 28.11.2012 року ухвалою судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області між сторонами затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені за несвоєчасну їх виплату та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про звільнення його від сплати аліментів, відповідно до якої [PERSON] відмовилась від своїх вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення їх сплати, а [PERSON] передав у власність [PERSON] чи власність дітей (за вибором [PERSON]О.) частину спірного житлового будинку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сататтями 150, 153 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Таким чином, аналізуючи докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що даний позов є обгрунтованим, базується на чинному законодавстві, а тому підлягає задоволенню в частині вселення позивача в спірний будинок. Щодо позовних вимог в частині зобов»язання відповідачки не чинити перешкод у здійсненні права власності та права користування і розпорядження власним житловим будинком за вказаною адресою, судом відмічається, що рішення щодо даних позовних вимог вже було предметом розгляду судом, в даному судовому рішенні ні позивач, ні його представник не пояснили, яким чином суду необхідно вирішити дане питання, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в частині цих вимог. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідачки підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні в суд та підтверджені наданою суду квитанцією пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного і ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 317, 319, 321, 387, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 153 ЖК України,

Outcome: partial