Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач Головне управління Національної поліції в Тернопільській області звернулося до суду з даним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] перебував на службі в ГУНП в Тернопільській області з 07.11.2015 по 07.09.2017 та наказом ГУНП від 07.09.2017 №222 о/с був звільнений зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію». Відповідач використав чергову відпустку повної тривалості за 2017 рік з 05.04.2017 по 13.05.2017. В наказі про звільнення було зазначено про утримання коштів за надмірно використану щорічну відпустку за 2017 рік в кількості 11 днів. З даним наказом відповідач ознайомлений та отримав його копію в день звільнення. Згідно з розрахунком УФЗБО ГУНП розмір відрахування за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, який відповідачу необхідно повернути ГУНП в Тернопільській області, становить 1142, 63 грн ГУНП вчинялись дії з приводу досудового врегулювання спору та отримання вказаних коштів з відповідача, а саме відповідачу направлено рекомендований лист про повернення таких коштів, який він отримав 27.08.2018. Проте, такий жодних дій щодо повернення зайве отриманих коштів не вчинив, станом на 19.12.2019 року грошові кошти до установи не повернуті. А тому просив стягнути з відповідача кошти за надмірно використану відпустку за 2017 рік в кількості 11 днів в сумі 1142, 63 грн, а також понесені судові витрати. У позовній заяві позивач просив розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 січня 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. У визначений в ухвалі суду строк, представник відповідача - адвокат Денисова Т.С. подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що відповідач [PERSON] визнає обставини, наведені позивачем, правову оцінку обставин, надану позивачем, однак вважає, що позивач пропустив строк звернення із таким позовом до суду за наступних обставин. Так, згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Стаття 233 КЗпПУ визначає строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, згідно ч.4 ст.233 КЗпПУ встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Ні положення Закону України «Про національну поліцію», ні положення наказу МВС України від 6 квітня 2016 року № 260 «про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» не визначають інших строків звернення до суду за вирішенням такого трудового спору. Позивач не заперечує, що був звільнений зі служби в поліції з 07 вересня 2017 року. Саме відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 7 вересня 2017 року № 222 о/с про звільнення [PERSON] зі служби в поліції, було зобов`язано утримати з останнього кошти за надмірно використану відпустку за 2017 рік в кількості 11 діб. Тобто строк в один рік для звернення із позовом до суду починається з дня виникнення права позивача на відрахування відповідних сум, а в даному випадку з 7 вересня 2017 року. Аналогічне положення викладене в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Позивач не звернувся до суду із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку, а також в позовній заяві не вказав підстав, за яких вважає, що строк звернення до суду ним не пропущений. А тому в задоволенні позову просила відмовити у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду для вирішення трудового спору. Позивачем відповіді на відзив на позов не подано. За таких обставин. дослідивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як встановлено судом, наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 07 листопада 2015 року №24 о/с, [PERSON] , (м-178159), як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ в порядку переатесутвання, призначено старшим інспектором Борщівського відділення поліції Чортківського відділу поліції Головного управління Націонгальної поліції в Тернопільській області, та присвоєно йому спеціальне звання лейтенант поліції. Згідно наказу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 14 березня 2017 року №57 о/с, [PERSON] призначено на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Борщівського відділення поліції Чортківського відділу поліції ГУ Національної поліції в Тернопільській області, увільнивши від посади старшого інспектора Борщівського відділення поліції Чортківського відділу поліції Головного управління Націонгальної поліції в Тернопільській області, з 14.03.2017. Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 03 квітня 2017 року № 77 о/с, [PERSON] надано щорічну чергову відпустку за 2017 рік з урахуванням чотирьох святкових днів, з 05.04. по 13.05.2017 року. Наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 07 вересня 2017 року № 222 о/с, [PERSON] з 07.09.2017 року звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) Закону України «Про Національну поліцію» та наказано утримати кошти за надмірно нараховану (частину) або чергову відпустку за 2017 рік в кількості 11 діб. З таким наказом відповідач [PERSON] ознайомлений та отримав його 07.09.2017 року. Згідно розрахунку відрахування з грошового забезпечення за надмірно використану відпустку [PERSON] , складеного УФЗБО ГУНП в Тернопільській області, загальна сума утримання за 11 днів становить 3422, 42 грн. У вересні 2017 року [PERSON] було нараховано грошове забезпечення за 7 днів в розмірі 2250, 49 грн. і одночасно було проведено відрахування за надмірно використану відпустку в розмірі 2250, 49 грн. Залишок неповернутих коштів склав 1171, 93 грн. Після утримання всіх внесків та зборів (військовий збір та профспілкові внески) розмір відрахування за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, який відповідачу необхідно повернути, склав 1142, 63 грн. 17.08.2018 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів за надмірно використану відпустку за 2017 рік в розмірі 1142, 63 грн., яку відповідач отримав 27.08.2018 року, однак вказана вимога залишена відповідачем без реагування. Відповідно до ч.1, 2, 9 ст.93 Закону України «Про національну поліцію» тривалість відпусток поліцейського обчислюється по добово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Згідно з абзацом 6 пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ від 06 квітня 2016 року № 260, при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення. При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки (абзац 9 пункту 8 розділу ІІІ Порядку та умов). Відповідно до ст.22 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган, провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Згідно ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник відповідача - адвокат Денисова Т.С. в поданому відзиві на позов, просить застосувати позовну давність. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Таким чином, аналіз положень ст.233 КЗпП України, ст.22 Закону України «Про відпустки» дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Як встановлено судом, відповідача [PERSON] звільнено зі служби 07 вересня 2017 року, і саме з цього часу, суд вважає, що у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом, строк позовної давності для подачі якого закінчився 07 вересня 2018 року. Позивачем не представлено жодних належних доказів пропуску строку звернення до суду, які були б підставою для поновлення судом строку позовної давності. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення строків позовної давності позивачем, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.256, 257, 261 ЦК України, ст.233 КЗпП України, ст.22 Закону України «Про відпустки» та

Outcome: dismissed