Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить визначити, що його частка у квартирі [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю подружжя, складає ? частину квартири; визнати за ним право власності на ? вказаної квартири та стягнути судові витрати у справі. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 27 жовтня 2006 року зареєстрував шлюб з відповідачем, справа про розірвання шлюбу якого перебуває на розгляді в суді. В період шлюбу 7 червня 2007 року ними придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири оформлений на дружину. Оскільки будь-якого договору про частки у спільному майні між ними не укладалося, частки у квартирі є рівними. Укласти добровільно договір про поділ майна подружжя відповідач відмовляється. Відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що до укладення шлюбу з позивачем 21 липня 2006 року отримала у дар від матері житловий будинок в с.Олександрія Рівненського району. Вказаний будинок вона надалі обміняла на однокімнатну квартиру [ADDRESS], уклавши в один день два правочини купівлі-продажу. Різниця у вартості між продажем будинку та купівлею квартири була використана на ремонт і облаштування квартири. Оскільки квартира була придбана за кошти, отримані від продажу майна, що перебувало у її особистій власності, вона не може бути обєктом спільного майна подружжя. Письмова згода на придбання нею квартири, яку надавав позивач, не підтверджує факту придбання вказаного майна за спільні кошти подружжя. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та з аналогічних підстав, зустрічний позов не визнав. Пояснив, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у нотаріуса позивач надавав свою згоду на придбання дружиною квартири за кошти, набуті під час шлюбу, про що зазначено у заяві. Дружина тоді погодилася, що це спільні кошти, а тому ? частина квартири належить позивачу. Позивач вніс половину вартості квартири, віддавши дружині кошти у нотаріуса. Продаж відповідачем будинку в с.Олександрія не підтверджує того факту, що отримані кошти відповідач витратила на придбання квартири. Просить позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача позов не визнав, зустрічний позов підтримав та пояснив, що нотаріус лише засвідчує справжність підпису особи, яка підписала заяву, але не її зміст, а тому згода позивача на придбання відповідачем спірної квартири була надана формально, оскільки на той час вони перебували в шлюбі. Договір міни оформити не могли, тому що майно розташоване в різних нотаріальних округах, хоча фактично відбувся обмін житлового будинку на квартиру. Просить у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Свідок [PERSON] показала, що подарувала своїй доньці, відповідачу у справі, житловий будинок в с.Олександрія ще до її заміжжя. Після укладення донькою шлюбу трапилася нагода обміняти будинок на квартиру у м.Рівне. Домовилися з покупцями укласти два договори купівлі-продажу, бо так було швидше і простіше. Вона була присутня у нотаріуса під час укладання договорів купівлі-продажу. Позивач щось підписував у нотаріуса, але при самій угоді не був. Суд, заслухавши пояснення сторін та показання свідка, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що сторони з 27 жовтня 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 серпня 2016 року. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Згідно із ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до розяснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту ), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою ( шлюбним договором ) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно із п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте не, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття ) та мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. 21 липня 2006 року матір відповідача [PERSON] подарувала відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в с.Олександрія, вул..Шкільна, 26 Рівненського району Рівненської області. Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 серпня 2006 року № 15126965 за [PERSON] ( прізвище у шлюбі [PERSON] ) зареєстровано право приватної власності на вказаний житловий будинок. 7 червня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1135, [PERSON] продала належний їй житловий будинок в с.Олександрія, вул.Шкільна, 26 Рівненського району [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]-Я.В. за 99855 грн., які отримала повністю до підписання договору. 7 червня 2007 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1382, придбала у [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]-Я.В. квартиру [ADDRESS] за 50500 грн., які сплатила продавцям під час оформлення договору. Продаж належного відповідачу житлового будинку та купіля спірної квартири відбулися в один день, покупцями та продавцями за вказаними вище договорами відповідно виступали одні і ті ж особи, що свідчить про фактичний обмін обєктами нерухомості. Розмір коштів, отриманих від продажу подарованого житлового будинку, перевищує розмір коштів, які було витрачено на придбання спірної квартири. Здійснення 7 червня 2007 року обміну житлового будинку в с.Олександрія на квартиру в м.Рівне підтвердила також свідок [PERSON], яка була присутня при укладанні обох договорів купівлі-продажу. Вказані обставини свідчать про те, що кошти, отримані від продажу подарованого житлового будинку, були використані відповідачем для купівлі спірної квартири, а тому придбана нею квартира є особистою приватною власністю відповідача. Таким чином, квартира [ADDRESS] не є спільним сумісним майном подружжя, так як придбана відповідачем хоча й у період шлюбу з позивачем, але за власні кошти, отримані від продажу особистого майна. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в порушення вказаних вимог не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, чи на підтвердження факту надання позивачем для придбання квартири особистих коштів, про що зазначав в судовому засіданні представник позивача. Покликання представника позивача на те, що позивачем було надано відповідачу в день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири кошти в розмірі половини її вартості, не заслуговують на увагу, оскільки ні позивач в позовній заяві, ні представник позивача в судовому засіданні не вказали конкретної суми коштів, які були передані відповідачу. Представником позивача під час судового розгляду зазначалися різні суми в межах від 20000 до 30000 грн. Факту передачі таких коштів відповідачу також ніяким чином не доведено. Надана представником позивача на підтвердження наявності у позивача власних коштів на момент придбання спірної квартири довідка ПАТ КБ «Приватбанк» від 2 листопада 2016 року не може бути взята судом до уваги, так як вказана довідка містить інформацію про стан рахунку позивача у період з 10 вересня 2010 року по 31 січня 2013 року, а договір купівлі-продажу квартири був укладений в червня 2007 року. Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні доводи представника позивача про те, що позивач у період придбання квартири працював та отримував дохід, а також про те, що половину отриманих від продажу житлового будинку коштів матір відповідача віддала своєму синові. Нотаріально посвідчена письмова заява позивача від 7 червня 2007 року про його згоду на придбання відповідачем квартири [ADDRESS], на думку суду, не є доказом придбання вказаної квартири за спільні кошти подружжя за відсутності інших доказів, що підтверджують факт набуття майна за спільні кошти. Згідно із ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або ) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зазначені положення поширюються виключно на випадки розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, оскільки судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем за її особисті кошти, на правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу такої квартири положення ст.65 СК України не поширюються. Враховуючи встановлений судом факт набуття відповідачем спірної квартири за особисті кошти, відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача, зустрічні позовні вимоги про визнання квартири № 51 по вул..Волинської Дивізії в м.Рівне особистою приватною власністю [PERSON] підлягають задоволенню. Оскільки задоволення зустрічного позову виключає можливість задоволення первісного позову про поділ майна подружжя, в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: approved