Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до приватного підприємця [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, стягнення витрат по оплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору позики №310111-п від 31.01.2011 року [PERSON] отримав в позивача грошові кошти в сумі 90 000 грн. з терміном погашення до 31.01.2014 року та зобов'язався виконати зобов'язання відповідно до умов договору позики. Договір позики забезпечений договором застави майна № 310111-з від 31.01.2011 року який укладений з відповідачем [PERSON]. Положеннями договору застави майна передбачено право заставодержателя у випадку невиконання боржником [PERSON] зобов'язань які виникли у нього згідно умов даного договору позики, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет застави. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судові засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується конвертом, який повернувся за закінченням терміну зберігання та повідомленням про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи. Причину неявки суду не повідомили. З урахуванням положень ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, а також про належну обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Істотними умовами позики є розмір позики та строк повернення позики. 31 січня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики № 310111-п (а.с.3), за яким [PERSON] надав, а позичальник [PERSON] отримав позику в сумі 90 000 грн. та зобов'язався повернути позику до 31.01.2014 року. Незважаючи на взяті на себе за договором позики зобов'язання, відповідач [PERSON] позики не повернув. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача відповідачем [PERSON] не надано суду. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання даного договору позики від 31.01.2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] 31.01.2011 року укладено договір застави майна № 310111 (а.с.11), згідно п.1.1 якого останній передав в заставу позивачу автомобіль марки NISSAN, модель Almera Classic, державний реєстраційний номер [NUMBER], шасі № [NUMBER]. Заставу рухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.4). Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави, він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу» та п 2.2.3 договору застави майна, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищенаведене та положення ст. 20 Закону України «Про заставу» позивач набув права звернення стягнення на предмет застави. Статтею 591 ЦК України встановлено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Позивач у своїх позовних вимогах просить звернути стягнення на предмет застави шляхом надання позивачу права на продаж предмета застави з правом зняття з реєстраційного обліку в органах ДАІ МВС України. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на рухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси відповідача, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення заборгованості за договором позики на предмет застави. Належним чином співставивши досліджені обставини та визначивши співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості майна, перевіривши, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано зазначені зобов'язальні відносини щодо права позивача на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави, суд вважає встановленим порушення права позивача на виконання договірних зобов'язань, у зв'язку з чим для відновлення зазначеного права позивача слід позов задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 11, 15, 16, 525, 526, 530, 550-552, 589, 590, п. 3 ч. 2 ст. 592, 610-112, 625, 629, 1049-1050, 1054 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про заставу»,

Outcome: approved