Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивачем подано до суду 14.06.2018 року відповідний позов, в якому він просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем [PERSON] , після розірвання шлюбу залишити дитину проживати із відповідачем, а також визначити порядок його участі у виховання спільної дитини наступним чином: побачення позивача з дитиною - не рідше 1(одного) разу на тиждень; тривалість побачення з дитиною не менше 8 годин підряд протягом однієї доби; конкретні дати та час побачень позивача з дитиною за погодженням з матір`ю дитини; спільний відпочинок позивача з дитиною не менше 15 днів підряд протягом календарного року. Побачення позивача з дитиною з можливістю відвідування місця проживання батька на розсуд позивача в межах відведеного часу. В обґрунтування позову зазначено, що із відповідачем він перебував у шлюбі, що був зареєстрований 14.10.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1738, вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , з вересня 2016 року шлюбні стосунки фактично припинені, спільне життя з відповідачем не склалось з огляду на різне світосприйняття, звички, особливості характеру, способу життя та соціального статусу. Головною причиною розірвання шлюбу стало відверте декларування відповідачем факту співжиття з іншим чоловіком. За час проживання у шлюбі спільного майна немає, примирення неможливе, подальше існування шлюбу суперечить інтересам як його, так і спільної дитини. На момент подачі позову він перебуває у фактичних шлюбних стосунках із іншою жінкою та має намір одружитися з нею після розірвання шлюбу. Також, зазначав, що він згоден залишити дитину з матір`ю, але оскільки мати чинить перешкоди у спілкуванні з сином, просив визначити порядок спілкування. В судовому засіданні позивач та його представник частково погодились із висновком органу опіки та піклування в частині визначеного часу побачень, але просили також надати можливість батькові в проведенні спільного відпочинку із дитиною раз на рік, уточнивши з 15 по 30 серпня кожного року. Зазначали, що батько дитини має право на проведення спільного відпочинку, у нього є намір поїхати із дитиною на море, можливо за кордон, якщо дозволить мати, а також поїхати до його батьків на дачу, яка знаходиться в межах Харківської області, оскільки бабуся та дідусь також мають право на спілкування із онуком. Відповідач в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнала, просила його задовольнити, не заперечувала, що дійсно з вересня 2016 року припинились стосунки між нею та позивачем, з того часу спільно не проживають, просила залишити прізвище після розірвання шлюбу « [PERSON] ». Не заперечувала проти визначення порядку спілкування із дитиною запропонованого органом опіки та піклування. Що стосується можливості надання позивачу спільного часу для відпочинку із дитиною на два тижні заперечувала, посилалась на те, що протягом тривалого часу батько із дитиною не спілкується, вона дуже хвилюється за стан здоров`я дитини, за порозуміння батька із сином. Також зазначала, що вона ніколи не перешкоджала батькові спілкуватись із сином, надала позивачу номер мобільного телефону дитини, місце свого проживання не змінювала, позивачу відомо де проживають її батьки, де працює її мати. Просила врахувати, що вона надавала можливість декілька разів спілкуватись ще в 2017 році, але дитина після цього була роздратована. Наразі дитина має бажання спілкуватись із батьком, вона не чинить перешкод в цьому, за весь час батьки позивача навіть не звертались із пропозицією надання можливості спілкування із дитиною. Також зазначала, що під час засідання органу опіки з сином ніхто не спілкувався. Вона також зверталась до психолога, бажала надати суду відповідний висновок, але таке дослідження проводиться лише за згодою обох батьків, тому їй було відмовлено. Представник 3-ї особи Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, подано заяву про підтримання висновку та розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши доводи позивача, його представника, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, що зареєстрований 14.10.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1738 ( оригінал свідоцтва про шлюб та його повторно виданий примірник, що надані сторонами долучені до матеріалів справи). Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження (а.с.10). В ході розгляд справи встановлено, що між сторонами припинено шлюбні стосунки з вересня 2016 року, спору про поділ майна між сторонами немає, також сторони погодились, що дитина після розірвання шлюбу залишається проживати із відповідачем у справі. На утримання дитини з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти, відповідно до довідки Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби міста Харкова станом на 01.11.2018 року має місце заборгованість в розмірі 11230 гривень 28 копійок (а.с.64). На підтвердження обставин хвороби дитини позивачем надано медичну документацію, а саме виписку з медичної карти стаціонарного хворого відповідно до якої з 01.01.2018 року по 13.01.2018 року дитина перебувала на стаціонарному лікуванні з гострим двостороннім верхньо-щелеповим та етмоідальним синуситом (а.с.66), аудіограму про проходження огляду лікарем сурдологом (а.с.65), реоенцелаграфічне обстеження (а.с.102-103), Відповідач у справі має постійне місце роботи, працює на посаді поліцейського відділення №1 взводу №2 роти №2 батальйону конвойної служби ГУНП в Харківській області з 16.01.2018 року, характеризується позитивно (а.с.67), розмір доходу відповідача за період з 01.05.2018 року по 30.09.2018 року склав 39442 гривні 12 копійок, за винятком аліментів (а.с.69), на обліку лікарів нарколога та психіатра відповідач не перебуває (а.с.70,71), направлення на консультацію до психіатра та психолога (а.с.104), копія медкартки з висновком невролога щодо необхідності «Д» обліку за наявності діагнозу гіперзбуджуваність (а.с.105). Як вбачається із змісту довідки навчального закладу (ясла-садок) №438 Харківської міської ради від 10.04.2018 року [PERSON] , 2012 року народження, відвідує групу №3 відповідного закладу з 01.09.2017 року, батько дитини позивач у справі з 2017 року не з`являвся в закладі та не турбувався про успіхи дитини (а.с.72). Відповідно до довідки навчального закладу (ясла-садок) №463 Харківської міської ради від 19.09.2018 року №14 [PERSON] , 2012 року з 01.09.2018 року відвідує заклад з 01.09.2018 року, зі слів вихователя та помічника вихователя групи №7 дитиною опікується мати. Дитина ходить до басейну, у танцювальний гурток, з ним займається логопед. Батько участі у вихованні дитини не приймає (а.с.73). Свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою позивача та хрещеною дитини. З 2016 року відповідач не надає можливості спілкуватись із дитиною, вона намагалась зустрітись, передати подарунки. Декілька разів особисто присутня була при розмові її брата по телефону із відповідачкою в 2018 році, коли вона повідомила його, що немає сенсу дзвонити, дитину ти не побачиш. Дійсно, з 2017 року фактично брат не спілкується із сином. Свідок [PERSON] , суду пояснила, що вона є співмешканкою позивача, проживає із ним в квартирі за адресою [ADDRESS] . Була свідком неодноразових намагань поспілкуватись із дитиною, позивач просив по телефону надати можливість зустрітись із дитиною, але постійні відмови, дитина хворіє. Подарунки не купували дитині, оскільки наявні перешкоди в спілкуванні. Згідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки в ході засідання встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що фактично шлюбні стосунки між ними припинені з вересня 2016 року. На примирення сторони не згодні, позивач повідомив, що перебуває в стосунках з іншою жінкою, з якою має намір оформити шлюб, а також повідомляв, що припинення стосунків було зумовлено бажанням відповідача, яка пояснювала, що має стосунки із іншим чоловіком. Відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечувала, позов в цій частині визнала. Спору про поділ майна у сторін немає, дитина після припинення стосунків проживає із відповідачкою, спору про місце проживання дитини між сторонами також немає. Враховуючі наведене, суд вважає, що вимоги позову про розірвання шлюбу, які визнані відповідачкою, підлягають задоволенню. Після розірвання шлюбу відповідачка виявила бажання залишити прізвище « [PERSON] ». Вирішуючи питання щодо визначення порядку спілкування із дитиною суд виходить з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні даного спору, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до вимог ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини . Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. В ході розгляду справи встановлено, що сторони є батьками малолітнього сина [PERSON] , який після припинення стосунків між батьками з вересня 2016 року проживає із відповідачкою, матір`ю дитини. Батько дитини спілкувався із сином декілька разів в 2017 році, після цього фактично не спілкується, оскільки відповідачка чинить йому перешкоди, тобто починаючи з 4 річного віку батько не приймає участі у вихованні сина через перешкоди з боку відповідачки. Протягом 3 років контакту між батьком та сином немає. Хоча й відповідачка в ході розгляду справи заперечувала проти наявності перешкод, судом встановлено, що дійсно між сторонами є суперечки щодо порядку спілкування, тому є необхідним забезпечити права батька щодо спілкування із сином шляхом визначення певного графіку. В ході підготовки висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини із матір`ю та встановлення порядку спілкування з дитиною Департаментом у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання сторін та як вбачається із копій актів обстеження умов проживання за адресами фактичного проживання батьків для малолітнього [PERSON] створені належні умови для проживання (а.с.83, 84). Відповідач у справі не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра (а.с.83 зворотній бік). Відповідно до вимог ч.4, 5, 6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За висновком Департаменту служб у справах дітей від 20.03.2019 року №237 комісією визнано за доцільне визначити місцем проживання дитини разом із матір`ю [PERSON] та встановити порядок участі [PERSON] у вихованні сина, визначивши час: перша, третя субота та друга, четверта неділя кожного місяця з 12.00 до 15.00 години; щосереди з 17.00 до 19.00 години; перші два місяці у присутності матері (а.с.81-82). З наданим висновком відповідач повністю погодилась, позивач та його представник частково, просили додатково надати можливість спільного відпочинку з сином з 15 по 30 серпня кожного року. Суд дослідивши надані докази погоджується із запропонованим органом опіки та піклування порядком спілкування дитини із батьком. Як встановлено в ході розгляду справи тривалий час батько із дитиною не спілкується, не обізнаний в повній мірі із розпорядком дня дитини, його інтересами, захопленнями, станом здоров`я, особливостями харчування. Дійсно, під час розгляду питання участі батька в вихованні дитини встановлено, що дитина має бажання спілкуватись із батьком, тому встановлення порядку запропонованого органом опіки буде сприяти зближенню дитини з батьком, відновленню довірливих стосунків. Також, батько не працює, немає фіксованого графіку роботи. Відповідач суду пояснювала, що вона не заперечує проти спілкування батька із сином, але має занепокоєння можливістю тривалого відпочинку сина із батьком, враховуючи вік дитини, фактичну відсутність батька у житті сина. Тому, вирішуючи питання про можливість надання батькові часу для проведення спільного відпочинку, суд вважає наразі недоцільним визначити такий час, це рішення приймається саме з урахуванням інтересів дитини. Відмова в задоволенні позову в цій частині не буде перешкоджати позивачу звернутись до суду в подальшому, у разі виникнення спору. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 736 гривень 40 копійок, 673 гривні 20 копійок, на загальну суму 1409 гривень 60 копійок за 2 немайнові вимоги. Відповідачкою до початку розгляду справи по суті було визнано позовні вимоги про розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що підлягає стягненню 50% від сплаченого судового збору на користь позивача за дану вимогу. Також, враховуючи часткове задоволення позову щодо визначення порядку спілкування із дитиною, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки суму судового збору пропорційно від задоволених вимог (50% від вимог про визначення порядку спілкування). З урахуванням вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Outcome: partial