Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на квартиру загальною площею 72,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № LVH9GK00000223 від 25.07.2007 року у розмірі 66589,06 доларів США, що за курсом 27,94 гривні відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.02.2021 року складає 1860498,34 гривні (60032,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 5506,47 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1049,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом) шляхом її продажу на прилюдних торгах. Крім того, просить також виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.07.2007 року між сторонами укладено кредитний договір № LVH9GK00000223 на суму 85280 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,70% річних та кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 24.07.2037 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачу квартира [ADDRESS] , загальною площею 72,90 кв.м. Банком належним чином виконано взяті на себе зобов`язання та видано відповідачу обумовлену суму коштів на засадах платності та поворотності. Проте, останній неналежним чином виконує свої зобов`язання з повернення коштів. Станом на 25.02.2021 року загальна сума заборгованості становить 66589,06 доларів США, з яких: 60032,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 5506,47 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1049,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом. В рахунок погашення цієї заборгованості просить звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідача та інших осіб. Відповідач не погодився та подав відзив на позову заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що чинним законодавством введено мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов`язань позичальника за валютним кредитом. Крім того, після укладення кредитного договору у 2008 році різко змінилась ситуація на валютному ринку, а офіційний курс долара США зріс практично вдвічі, що вважає форс-мажорною обставиною, яка власне перешкоджала виконанню зобов`язань за кредитним договором. Окремо звертає увагу на те, що з моменту підписання кредитного договору фактично повернув близько 65000 доларів США. Що стосується виселення його з предмета іпотеки, таке може відбуватись лише з наданням йому іншого жилого приміщення. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач окрім аргументів, викладених в позові додатково зазначає, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відтак, предмет іпотеки не є його єдиним місцем проживання, і дія мораторію на такі правовідносини не поширюється. Що стосується валютних коливань, такі суттєво вплинули на майнові права та інтереси не лише відповідача, але й позивача і підписуючи кредитний договір в іноземній валюті відповідач повинен був усвідомлювати зазначені ризики. При цьому, розмір процентів за кредитами, наданими в іноземній валюті суттєво менші у випадку надання кредиту в національній валюті. Обставини непереборної сили теж заперечує через відсутність відповідних доказів. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 16.04.2021 року. Одночасно з позовом позивач подав клопотання по витребування інформації про зареєстрованих осіб у квартирі. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.05.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Суд також за клопотанням позивача витребував у Територіального органу державної міграційної служби України довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] . 01 червня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про відсутність у ГУ ДМС України у Львівській області витребуваних доказів. З огляду на це, інформацію про зареєстрованих осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] , суд витребував у ЦНАП м.Львова, про що направив відповідного листа. 30 червня 2021 року на адресу суду надійшов лист від Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про те, що станом на 23.06.2021 року відсутні відомості про зареєстрованих осіб у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Інтереси позивача та відповідача представляли адвокати. А відтак, в силу вимог ст.221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати сторонам їх права та обов`язки. Зрештою, сторони не звертались до суду з таким проханням, а представники сторін підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.09.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Після закриття підготовчого провадження 29.09.2021 року представник позивача подав уточнену позовну заяву. Оскільки строки для подання такої заяви в силу вимог частини третьої статті 49 ЦПК України завершились, ухвалою суду від 18.10.2021 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання у прийнятті такої заяви відмовлено. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача 29.11.2021 року в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, не повідомила суд про причини неявки. При цьому, у позовній заяві позивач АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, у випадку неявки представника позивача в судове засідання, просить проводити розгляд справи без участі представника Банку. Відповідач та його представник в судове засідання 29.11.2021 року не з`явився, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. При цьому, представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду, разом з тим, зазначив, що він не заперечує проти розгляду справи у його відсутності. Просить у задоволенні позову відмовити. Враховуючи вищенаведені обставини та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників процесу на підставі зібраних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 29.11.2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.07.2007 року між сторонами укладено кредитний договір № LVH9GK00000223 на суму 85280,0 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,70% річних та кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 24.07.2037 (а.с.12-14). Згідно копії заяви на видачу готівки та ордеру-розпорядження від 25.07.2007 року (а.с.15), банком виконано взяті на себе зобов`язання та видано відповідачу обумовлену суму коштів. Сторона відповідача, як вбачається, цієї обставини не оспорює. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що кредит надається для купівлі квартири, а згідно п.7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає, серед іншого, іпотека - квартира за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачу квартира [ADDRESS] , загальною площею 72,90 кв.м. (а.с.16-18). Згідно п.33.3 договору іпотеки, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2007 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с.6-10), відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання. Загальний розмір заборгованості станом на 25.02.2021 року становить 66589,06 доларів США, з яких: 60032,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 5506,47 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1049,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом. Для задоволення своїх вимог за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб. Окремо суд розгляне питання про виселення відповідачів та інших осіб. Він розгляне це питання в світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Водночас, при вирішенні цього питання завдання суду не полягає в тому, щоб замінити власним судженням думку позивача про доцільність виселення відповідача, а скоріше переглянути вказаний захід в контексті того, чи відповідає він гарантіям, визначеним статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це не означає, що він має обмежитись формальною перевіркою підстав для виселення. Він має розглянути оскаржуване втручання у світлі справи в цілому та визначити, після встановлення того, що виселення є «законним» і переслідує «законну ціль», чи було воно пропорційним цій меті, та чи були підстави, наведені позивачем для його обґрунтування, «відповідними та достатніми». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України). Згідно зі статтею 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частини перша, п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. За змістом статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). З огляду на вказане Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Підпунктом 16.7.1 пункту 16 договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. При цьому, згідно пункту 22 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пп. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05.04.2017 у справі № 6-3034цс16, щодо застосування статті 35 Закону України «Про іпотеку» та зазначено, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні)». Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі № 520/12266/16. Отже, для звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів значення має лише факт неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі яка розглядається позивач надав суду докази про факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості, про який суд вказував вище. Вказаного розрахунку сторона відповідача не спростувала, а надані ними квитанції про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.66-78), більша частина з яких взагалі є нечитабельною, не підтверджують факт виконання зобов`язань належним чином, оскільки за умовами кредитного договору (п.7.1) відповідач зобов`язався в період з 10 по 15 кожного місяця вносити щомісячний платіж в розмірі 717,58 доларів США. Таким чином, факт неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором суд вважає встановленим, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів. При цьому, таких висновків суду не спростовують доводи відповідача про встановлений законом мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов`язань позичальника за валютним кредитом. Дійсно, частиною першою статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на період дії цього закону встановлювались обмеження щодо звернення стягнення на майно, надане як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Вказані обмеження не скасовували право іпотекодержателя на звернення стягнення, а лише забороняли його реалізацію на період чинності дії Закону. Разом з тим, вказаний закон втратив чинність з 21.06.2021 року на підставі пп.2 п.1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» від 13.04.2021 № 1382-ІХ. Відповідно, запроваджені ним обмеження станом на дату ухвалення рішення не діють. Аналогічно, не є підставою для відмови в позові наявність курсової різниця. Зокрема, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 127/27222/16-ц (постанова від 09.12.2020) курсовою різницею визнається різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. В свою чергу, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) згідно частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Таким чином, курсова різниця про яку вказує відповідач не є форс-мажорною обставиною, а є лише наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, а також аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 235/3619/15-ц (постанова від 21.03.2018), у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення. Тому, при ухваленні цього рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки суд не буде визначати початкової ціни продажу предмета іпотеки. Крім того, у постанові від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З метою правильного розуміння суті цього рішення суд не буде зазначати гривневого еквіваленту заборгованості за кредитним договором, яка виражена в доларах США і в рахунок погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки. Що ж стосується позовної вимоги про виселення відповідачів та інших осіб, то на думку суду її слід задовольнити частково. Так, відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд, за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Верховний Суд України у постанові від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким роз`яснив, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються, як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц. Верховним Судом України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.20216 у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. У справі яка розглядається кредит надано відповідачу для придбання квартири, про що зазначено в п.7.1 кредитного договору. Крім того, в день укладення кредитного договору відповідач уклав договір купівлі-продажу квартири, яка в подальшому стала предметом іпотеки. Цього достатньо для висновку, що предмет іпотеки придбано за рахунок кредитних коштів, що в свою чергу є підставою для виселення відповідача без надання йому іншого житла. Зрештою, під час розгляду справи відповідач протилежного навіть не намагався довести, а у своєму відзиві теж вказував про можливість виселення без надання іншого житла виключно з квартири, придбаної за рахунок кредиту. При цьому, таких висновків не спростовує та обставина, що відповідач фактично є зареєстрований за іншою адресою, відмінною від предмета іпотеки. Зокрема, за змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005). Також як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Виходячи зі статей 39,40 Закону України «Про іпотеку», ними закріплено загальне правило щодо виселення мешканців квартири, а не лише осіб, які в ній зареєстровані. Будучи власником квартири, відповідач вправі проживати в такій без реєстрації, а відтак, виселення його із зазначеної квартири незалежно від факту реєстрації буде ефективним засобом захисту порушених прав. Крім того, на думку суду виселення відповідача не буде порушенням гарантій, передбачених у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, головна мета статті 8 полягає у захисті особи від свавільних дій з боку державних органів (див. наприклад, Wagner і J.M.W.L. проти Люксембургу, № 76240/01, § 118, 28 червня 2007). Законність виселення та наявність легітимної мети суд не ставить під сумнів, оскільки виселення мешканців під час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки прямо передбачено статтями 39, 40 Закону України «Про іпотеку», що в свою чергу, є необхідним для ефективного захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. Відповідач цих обставин також не оспорює, а відтак, залишається перевірити принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Як зазначає ЄСПЛ, конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Крім того, втручання буде вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі» і, зокрема, якщо воно є пропорційним до законної мети, що переслідується. Незважаючи на те, що державні органи влади повинні провести початкову оцінку необхідності, остаточна оцінка того, чи є причини, на які спирається втручання, відповідними та достатніми, залишається предметом перегляду з боку Суду на відповідність вимогам Конвенції (див. поміж іншими рішеннями, Lustig-Prean і Beckett проти Сполученого Королівства, №№ 31417/96 і 32377/96, 27 вересня 1999, §§ 80-81, не оприлюднене). Застосовуючи у цій справі по відношенню до відповідача статтю 8 Конвенції, суд не може не згадати, що по відношенню до позивача безпосередньо діє інша норма стаття перша Першого протоколу до Конвенції, яка декларує право на мирне володіння своїм майном - грошовими коштами, які відповідач зобов`язався повернути. В такому випадку ЄСПЛ дотримується ідеї про те, що якщо ці «права і свободи інших осіб» самі належать до тих, що гарантуються Конвенцією або протоколами до неї, тоді слід визнати, що необхідність забезпечення їх захисту може спонукати державу до обмеження інших прав і свобод, які так само закріплені в Конвенції. Саме такий постійний пошук балансу між основними правами кожної людини є «засадою демократичного суспільства» (див. рішення у справі «Chassagnou та інші проти Франції» [ВП], №№ 25088/94, 28331/95 і 28443/95, § 112, ECHR 1999?III, § 113). У цьому аспекті важливо нагадати, що стаття 8 не визнає право на отримання житла. Не визнає такого права і практика Суду. Хоча вочевидь бажано, аби кожна людина мала місце, де він або вона може жити гідно, і яке він або вона може назвати домом, на жаль, у Договірних державах є багато людей, які не мають дому. Чи надає держава кошти для того, щоб кожен мав житло, - це питання політичного, а не судового рішення (див. рішення у справі «СПРАВА CHAPMAN ПРОТИ СПОЛУЧЕНОГО КОРОЛІВСТВА» (CHAPMAN v. THE UNITED KINGDOM), від 18 січня 2001 року, пункт 99). Також, як зазначив Суд у справі «Buckley проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 вересня 1996, «Reports of Judgments and Decisions» 1996-IV, стор. 1294, § 81), стаття 8 не обов`язково сягає настільки далеко, аби задовольняти преференції осіб щодо місця їх проживання, аби переважити загальний інтерес. Якщо проблема заявниці виникає через брак грошей, то вона перебуває в тому ж нещасному становищі, як і багато інших осіб, які не можуть дозволити собі продовжувати мешкати на привабливих для них ділянках або в будинках. У справі яка розглядається згідно копії паспорта відповідача (а.с.19-21), останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто має інше місце проживання, тоді як у квартирі, яка є предметом іпотеки він не є зареєстрованим. Не слід забувати, що квартира яка є предметом іпотеки придбана за кошти, які були власністю позивача і які відповідач зобов`язався повернути. Відтак, виселення його із спірної квартири не поставить його у таке ж нещасне становище, як це наприклад, мають інші особи, які не мають власного житла чи не можуть дозволити собі продовжувати мешкати на привабливих для них ділянках або в будинках чи квартирах. В будь-якому випадку, як уже зазначав суд з посиланням на практику ЄСПЛ, питання забезпечення особи житлом лежить в політичній площині і цим рішенням не вирішується. Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, права відповідача, який очевидно має альтернативне житло, не можуть превалювати над правами позивача щодо мирного володіння його майном. У підсумку, після врівноваження різних конкуруючих інтересів та з врахуванням усіх аргументів сторін на думку суду виселення відповідача з квартири є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Таким чином, засновані у цій справі заходи не є несумісними із вимогами статті 8 Конвенції. Інші гуманітарні міркування, які могли б вимагати іншого результату, не можуть бути використані як підстава для висновку про відмову у задоволенні вимоги про виселення, який був би рівнозначним узаконенню поживання відповідача у квартирі без законних підстав, і покладенню на позивача непомірного зобов`язання забезпечити, аби відповідач мав житло. В свою чергу, із квартири, яка є предметом іпотеки слід виселити лише відповідача. Так, згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За наслідками розгляду справи № 183/1617/16 (постанова від 14.11.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Також під час розгляду цивільної справи № 404/1853/17 (постанова від 27.01.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої судом встановлено, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. У справі яка розглядається «інші особи», про яких згадується в позовній вимозі про виселення не брали участі у справі. Суд не встановлював таких осіб та не встановлював підстав їхнього проживання у зазначеній квартирі, що відповідно, виключає можливість ухвалення рішення відносно таких невстановлених осіб. Тому, в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в загальному розмірі 27907,48 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.29, 30). Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказував про будь-які інші витрати, пов`язані з розглядом справи які він очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: partial