Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним правочину. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 24.07.2013 між відповідачем та ТОВ «Торговий дім «Вілар» укладено договір про надання банківських послуг №13-280/В00-4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі один мільйон гривень на строк три роки. В той же день між відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки №SR13-312/B00, за умовами якого позивач начебто зобов`язався перед банком за виконання свого зобов`язання позивальником - ТОВ «Вілар» за договором банківських послуг №13-280/В00-4. Позивач вважає, що його волевиявлення на підписання договору поруки не було вільним, оскільки відповідачем була поставлена вимога на його укладення у зв`язку з укладенням кредитного договору, а тому просить суд визнати договір поруки №SR13-312/B00 від 24.07.2013 недійсним. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 вересня 2020 року позовну заяву [PERSON] передано на розгляд до Голосіївського районного суду м.Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2020 року прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву та не подав заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України та відсутністю заперечень відповідача, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.07.2013 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Торговий дім «Вілар» було укладено договір про надання банківських послуг №CR 13-280/В00-4. Відповідно до п.28.1.1, 28.1.6. Договору №CR 13-280/В00-4, Банк надав ТОВ «Торговий дім «Вілар», засновником якого був Позивач, кредитну лінію з лімітом 100 000,00 грн та датою припинення чинності лімітом банківської послуги 23.07.2016 року. Відповідно до матеріалів справи, 24.07.2013 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №SR13-312/B00. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності правочинів (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed