Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом, в якому просить суд усунути перешкоди в користуванні належною [PERSON] на праві власності квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS] Крим, без надання іншого жилого приміщення та зобов'язати Ялтинський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби в АР Крим зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивовано тим, що відповідачі перешкоджають йому в користуванні власністю, оскільки проживають в його власності без законних підстав та добровільно виселятися відмовляються. Позивач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причин своєї неявки суду не надав. Однак, від його представника надійшла до суду телеграма про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.80). Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися за зареєстрованим місцем проживання. Однак, до суду повернулися конверти з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] від імені якого діяв [PERSON] продав, а позивач [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,40 кв.м., жилою площею 28,60 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстрованим № 827 (а.с.8-9) та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів № 12066884 від 02.11.2012 року (а.с.10) . Відповідно до п. 3 цього Договору, - відповідач [PERSON] зобов'язався до 12 травня 2012 року звільнити квартиру, зробити повну оплату комунальних послуг спожитої електроенергії, знятись з реєстраційного обліку та передати квартиру в повне розпорядження позивача. У відповідності до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Однак, як вказує позивач у своєму позові, що відповідачі на даний час чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні ним своєю власністю - спірною квартирою та в порушення своїх договірних зобов'язань до сьогоднішнього дня зареєстровані та постійно проживають в спірній квартирі, речі не вивезли, ключі від квартири не передали. При цьому, з метою до судового врегулювання спору, позивач надіслав на адресу відповідачів вимогу про звільнення спільної квартири та зняття з реєстрації у строк не пізніше 31 дня з дня отримання цієї вимоги, котру отримав 12 вересня 2013 року відповідач [PERSON], про що свідчить його підпис на даній копії вимоги (а.с.12). Але, як також зазначив позивач у своєму позові, що така вимога також була проігнорована відповідачами. Відповідно до копії довідки КП ЯГС РЕО-3 м. Ялта від 12 листопада 2012 року у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (відповідачі у справі). Малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані (а.с.13). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людині і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно до ч.1 ст. 382 Цивільного кодексу України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Частина 1 ст. 383 Цивільного кодексу України регламентує права власника житлового будинку, квартири, а саме: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1, 2 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 116 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» знаття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тобто, при таких обставинах, суд вважає, що у суду є всі законні підстави задовольнити позов у повному обсязі, як законний та обґрунтований. На підставі викладеного,

Outcome: approved