Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 333К від 17.11.2006 року, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] отримав у позивача кредит в розмірі 6000 дол. США терміном до 16.11.2011 року та зобовязався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення графіку сплати коштів за відповідачем наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 13 605,17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ від 21.11.2014 року еквівалентно 205 302 грн. 02 коп. [PERSON], як поручитель відповідає по зобов'язаннях за вищезазначеним договором перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимог підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду письмові заперечення. Просила в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає поруку [PERSON] такою, що припинена. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, причини неявки суд не повідомив, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права банку на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого порукою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за цим договором з боржника та поручителя. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 17.11.2006 року між ЗАТ КБ Приват Банк та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 333К, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в розмірі 6000 дол. США. Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 16 % на рік. Кінцевий термін повернення 16.11.2011 року включно (а.с.11, 12). Згідно п. 1.1 договору та як вбачається із Додатку № 1 до договору, погашати кредит [PERSON] повинен був згідно графіку щомісячними фіксованими платежами в сумі 146,20 долари США (а.с.13). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач систематично порушував строки сплати кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.5-6). Як вбачається з розрахунку та не заперечується представником позивача, останній платіж за договором відповідач [PERSON] зробив 25.02.2009 року (а.с.5 зв.) За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Позивачем станом на 21.11.2014 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача за кредитними зобов'язаннями в сумі 13 605,17 дол. США, що за офіційним курсом НБУ від 21.11.2014 року еквівалентно 205 302 грн. 02 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 3878,56 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 5130,68 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 4595,93 дол. США. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачами не представлено суду. Відповідачем [PERSON] клопотання про застосування строку позовної давності чи про зменшення розміру пені не заявлялось. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом ч. 1 та 2 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Представником відповідача [PERSON] надано суду копії ухвал та заочного рішення суду від 14.04.2011 року, яким вже стягувалась заборгованість з відповідачів за кредитним договором № 333К від 17.11.2006 року, однак вказані рішення та ухвали суду не є належним та допустимим доказом, оскілки вони не завірені належним та не вказано про набрання ними законної сили. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] заборгованість не погасив, доказів на спростування тверджень представника позивача не подав, то суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] підлягає до задоволення. Що стосується вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON], то судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. На забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 333К від 17.11.2006 року, між [PERSON] та позивачем було укладено договір поруки № №№К від 17.11.2006 року. За змістом п. 4 договору поруки, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ розяснив у п. 24 постанови від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Як вбачається з умов кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору 16.11.2011 року (п. 1.1 договору). Також сторонами погоджено строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, зокрема повернення кредиту здійснюється щомісячними частками згідно Графіку у розмірі 146,20 доларів США (а.с.12, 13). Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається із розрахунку та пояснень представника позивача відповідач [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування в лютому 2009 року. Отже, у позивача в лютому 2009 року виникло право вимагати повернення кредиту. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено і в ст. 1050 ЦК України. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, з лютого 2009 року рахується шестимісячний строк звернення позивача до поручителя [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості. Позивач направив вимогу поручителю 17.12.2014 року, а до суду звернувся із позовною заявою 26 січня 2015 року. Порука [PERSON] припинила свою на дію. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Порука [PERSON] припинена, оскільки позивач не звернувся в строки визначені Законом до поручителя із вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому вимога про стягнення заборгованості з [PERSON] не підлягає до задоволення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача [PERSON] також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 254, 267, 526, 548 ч. 1, 553, 554, 559, 612, 1050, 1054, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1, 131 ЦПК України,

Outcome: partial