Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив суд визнати в\~судовому порядку\~такими,\~що втратили\~право користування\~житловим будинком\~ [ADDRESS] [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] . Вказаний позов мотивував тим, що в належному йому на праві приватної власності вищевказаному житловому будинку були зареєстровані його дружина - [PERSON] , діти та онуки - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] Рішенням Білозерського районного суду шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Оскільки відповідачі не проживають за вищевказаною адресою з 2000 року, більше ніж 15 років з [PERSON] не спілкуються, жодної матеріальної допомоги по утриманню житлового будинку та сплаченню комунальних платежів не надають, будь-якої домовленості щодо користування житлом між сторонами не існує, а всі обов`язки по утриманню домоволодіння лежать повністю на [PERSON] позивач вважає, що [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та \~ [PERSON] є такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Отримання такого рішення суду необхідне для зняття відповідачів з реєстрації у відповідності до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV. 16.10.2019 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, якою вказала, що на обґрунтування своїх вимог позивач за первісним позовом вказує на те, що відповідачі з 2000 року вказаною адресою не проживають та більше ніж 15 років не спілкуються з ним. Але вказані обставини не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки 11.10.2003 року в належному їм на праві спільної сумісної власності будинку одружувався їх спільний син - [PERSON] , [INFO] в цьому ж будинку народилася їх онука - [PERSON] , у період з 2005 року по 2007 рік з ними в будинку проживав син [PERSON] , у 2006 році, а потім і в 2008 році з їх будинку проводжали до лав української Армії сина - [PERSON] , всі ці обставини відбувалися у період їх спільного проживання з [PERSON] у належному їм, як подружжю, будинку [ADDRESS] . Крім цього, [PERSON] періодично приїздила до села та навідувалася до будинку. А їх спільні діти допомагали батьку його добудовувати, як наприклад син - [PERSON] допомагав матеріально (надавав грошові кошти) батькові в проведенні газу до будинку. Зазначені обставини підтверджуються фотокартками, на яких члени їх родини перебувають у період з 2000 по 2004 роки в спірному будинку чи на його подвір`ї, разом з батьком(дідусем) - [PERSON] , а також листом [PERSON] , датованого 04.11.08 року направленого на адресу спільного проживання їх родини: [ADDRESS] , в якому [PERSON] зазначає: «Привет родители…». Перебуваючи в шлюбі, під час її з [PERSON] спільного проживання, після переїзду з Казахстану до України, у 1990 році, ними спільно було отримано в с. Широка Балка земельну ділянку під забудівлю та за спільні кошти розпочато будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] році, за спільні кошти, позивач за зустрічним позовом на той час (до 1999 року) була офіційно працевлаштована, яку також витрачали на будівництво будинку, та своїми силами і за допомогою родичів, друзів і кумів, вони побудували вказаний будинок та проживали в ньому всією сім`єю, одружували дітей та народжували онуків. З 1999 року по 2007 рік [PERSON] працювала без офіційного оформлення, часто виїздила за кордон на заробітки, звідки привозила грошові кошти, які вони також витрачали розбудову домогосподарства, і лише у 2007 році оформили документи на право власності на будинок, на голову сім`ї - [PERSON] . Таким чином, позивач за зустрічним позовом вважає, що набутий під час шлюбу житловий будинок є їх спільною сумісною власністю з колишнім чоловіком - [PERSON] У 2009 році шлюб між нами розірвано, проте питання щодо розподілу спільно набутого майна подружжя не вирішувалось, оскільки була усна домовленість, що хоч і володіють вони будинком разом в однакових долях, але [PERSON] буде користуватися цілим будинком, а в подальшому будинок залишиться їх дітям, тому й не було необхідності у розподілі майна, бо навіть після розлучення [PERSON] з колишнім чоловіком спілкувалися, він навіть привозив кореспонденцію, яка надходила їй та дітям на адресу реєстрації, які фактично працювали і проживали в м. Херсоні. Окрім зазначеного їх з [PERSON] онуки періодично відпочивали дідуся в селі. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] вважає, що спірний будинок належить їй та колишньому чоловіку на праві спільно сумісної власності у рівних частинах по 1/2 кожному, а тому [PERSON] не має будь-яких прав, щодо подання позову про втрату права користування цим будинком щодо неї, а також їх спільних дітей та онуків. Уточнивши вимоги за зустрічним позовом, [PERSON] просила суд визнати житловий будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя і у порядку його поділу визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині цього житлового будинку за кожним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені останньою судові витрати, а саме: витрати на оплату судового збору у розмірі 960,00грн. та повернути [PERSON] надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 534.36грн. В судовому засіданні: Представник [PERSON] підтримав первісний позов, вказав, що у зв`язку з тим, що відповідачі більше року не проживають за вищевказаною адресою без поважних причин, тож є такими, що втратили право користування спірним будинком. Щодо зустрічного позову [PERSON] представник позивача за первісним позовом [PERSON] надав суду відзив на зустрічний позов, яким вказав, що хоча шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] і було розірвано 24.09.2009 року, проте фактично шлюбні стосунки між подружжям були припинені починаючи з 2000 року. З того ж часу позивач за зустрічним позовом у спірному будинку не проживала. Востаннє [PERSON] була в будинку позивача восени 2009 року і під час цієї зустрічі [PERSON] повідомив, що будинок був фактично побудований ним за власні кошти, її частки в будинку немає, а тому [PERSON] не може ні претендувати на спірний будинок, ні користуватися ним. Таким чином, позивач за зустрічним ще восени 2009 року знала про той факт, що позивач вважає себе одноосібним власником будинку. [PERSON] наголосив, що спірний будинок був добудований та зданий в експлуатацію 25.01.2007 року, в період, коли [PERSON] у вказаному будинку вже не проживала. Крім того, в червні 2010 року [PERSON] отримав державний акт ЯК № [NUMBER] на право володіння земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , а 13.12.2010 року взяв цільовий кредит в розмірі 13900 грн. для газифікації будинку, який виплатив в червні 2015 року. На підставі викладеного, представник позивача просив в задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. [PERSON] підтримав свого довірителя у повному обсязі, просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив. [PERSON] первісний позов [PERSON] не визнала, просила відмовити в його задоволенні у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю заявлених вимог. Підтримала уточнені 29.05.2020 року позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. [PERSON] надала суду заяву (а.с 90), якою вказала, що вимоги [PERSON] за первісним позовом не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими та незаконними. Вона не проживає за спірною адресою на протязі певних проміжків часу з поважних причин, а саме: у зв`язку з періодичними виїздами на роботу за кордон. Отже, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, за нею зберігається жиле приміщення, як за тимчасово відсутнім членом сім`ї у зв`язку із тимчасовим виїздом з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Щодо зустрічного позову [PERSON] суду пояснила, що не заперечує проти його задоволення, так як спірний житловий будинок було побудовано за спільні кошти батьків в період їх шлюбу. Будинок оформлено було на батька за згодою всіх членів сім`ї, оскільки поліпшення будинку та поточні ремонтні роботи проводилися в тому числі й за кошти членів всієї родини. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду спраив був повідомлений у встановленому законодавством порядку, про причини неявки суд не повідомив, клопотань, заперечень відзиву не подав. [PERSON] , надала суду заяву (а.с 92), якою вказала, що вимоги [PERSON] за первісним позовом не визнає, оскільки вважає їх необґрунтованими та незаконними. Вона не проживає за спірною адресою на протязі певних проміжків часу з поважних причин, а саме: у зв`язку з періодичними виїздами на роботу за кордон. Отже, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, за нею зберігається жиле приміщення, як за тимчасово відсутнім членом сім`ї у зв`язку із тимчасовим виїздом з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Щодо зустрічного позову [PERSON] суду пояснила, що не заперечує проти його задоволення, так як спірний житловий будинок було побудовано за спільні кошти батьків в період їх шлюбу. Будинок оформлено було на батька за згодою всіх членів сім`ї, оскільки поліпшення будинку та поточні ремонтні роботи проводилися в тому числі й за кошти членів всієї родини. [PERSON] заперечив проти первісного позову, суду пояснив, що він виїхав з будинку батьків, оскільки поїхав на заробітки за кордон. В будинку батьків залишилися його речі і в подальшому, [PERSON] має намір туди повернутися. Представник Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області надав суду клопотання, яким проти задоволення первісного прозову не заперечував. Під час\~розгляду справи\~судом вирішено\~процесуальні питання: Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 31\~липня 2019\~року у справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 20\~січня 2020\~року \~ \~ \~ \~ухвалою суду було попередньо визначено розмір судового збору за подання [PERSON] зустрічної позовної заяви; об`єднано вимоги первісного та зустрічного позовів в одне провадження; подальший розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 21 лютого 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 429185 від 17.02.2007 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Підстава набуття права власності: рішення Широкобалківської сільської ради № 3 від 25.01.2007 року. Згідно копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 24.09.2009 року Відділом ДРАЦС Білозерського РУЮ Херсонської області, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 27.12.1975 року по 24.09.2009 року. Рішенням виконавчого комітету Широкобалківської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 3 від 25.01.2007 року був затверджений акт прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель, розташованих в [ADDRESS] та видано свідоцтво про право особистої власності на вказаний житловий будинок на ім`я [PERSON] . На підставі Рішення серії Широкобалківської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 24.12.1997 року № 60 та рішення Широкобалківської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 19.05.2010 року № 416, [PERSON] було видано Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . З акту сторін кредитної угоди, затвердженого заступником голови Фонду з економічних та фінансових питань, вбачається, що Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на підставі кредитного договору від 13.12.2010 року № 5470-к, [PERSON] був наданий кредит для газифікації житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в сумі 13900 грн. Кредит сплачено позичальником у повному обсязі. Згідно акту Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 12.07.2019 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2000 року не проживають в домоволодінні по [ADDRESS] . Як вбачається з адресних довідок Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 26.07.2019 року (а.с. 16-21), відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] , [INFO] вибув 26.12.2018 року в м. Львів. З досліджених в судовому засіданні фотознімків (а.с. 69-80), листа [PERSON] (а.с 81) вбачається, що в спірному будинку з 2000 року перебували члени родини [PERSON] та [PERSON] , а їх син писав листи на вказану адресу на ім`я обох батьків. Допитані в судовому засіданні: Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] в 1996 році вже там не проживала. [PERSON] їй казав, що [PERSON] претензій більше на має. Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] будувала спірний будинок разом з чоловіком, виїхала з будинку наприкінці 90-х років. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] разом будували спірний будинок в 90-х роках. На газифікацію будинку грошима допомагав їх син [PERSON] . Свідок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] та [PERSON] раніше домовилися про те, що будинок залишиться їх молодшому сину, тому питання поділу майна і не піднімалося. Проаналізувавши всі надані суду докази в їх сукупності, заслухавши позицію сторін, свідків, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову з наступних підстав: Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 27.12.1975 року по 24.09.2009 року. З матеріалів справи, показів сторін, свідків та матеріалів інвентарної справи № 34653 на домобудівлю [ADDRESS] вбачається, що початок будівництва вказаного будинку та введення його в експлуатацію також відбувалися в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , в період шлюбу [PERSON] було набуто і право власності на спірну домобудівлю. Згідно положень\~ст.\~368\~ЦК\~України,\~майно,\~набуте\~подружжям\~за час\~шлюбу,\~є\~їхньою\~спільною сумісною\~власністю,\~якщо\~інше\~не встановлено\~договором\~або\~законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Нормами ст.ст. 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки право власності на домобудівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , виникло у [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] , позивач за первісним позовом не порушує питання про спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ним в шлюбі, а отак, суд дійшов висновку про те, що вищевказана домобудівля є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин вимоги позивача за зустрічним позовом в частині визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частині спірного житлового будинку є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано належних доказів факту наявності між ним та відповідачем [PERSON] домовленості про поділ майна. Покази свідків про наявність такої домовленості надані суду зі слів самого позивача [PERSON] , і тому не є належним доказом, а отак і не можуть бути прийняті судом. З цих самих обставин суд дійшов висновку про те, що моментом, в який [PERSON] дізналася про порушення своїх прав (права власності на спільне майно подружжя) є дата, коли їй стало відомо про існування позову до неї про визнання її та членів її родини такими, що втратили право користування майном. Тож, відповідно і строк звернення до суду з даним позовом нею не пропущено. Розглядаючи вимогу [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та \~ [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, суд дійшов наступного: Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням визначений положеннями ст. 72 ЖК України. Так, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст.ст.\~150,\~156\~ЖК\~України\~вказано,\~що громадяни,\~які\~мають\~у приватній\~власності\~будинок\~(частину\~будинку),\~квартиру,\~користуються\~ним\~(нею)\~для\~особистого\~проживання і\~проживання\~членів\~їх сімей\~і\~мають\~право розпоряджатися\~цією\~власністю\~на свій\~\~розсуд:\~\~продавати,\~\~дарувати,\~\~заповідати,\~\~здавати в\~оренду,\~обмінювати,\~закладати,\~укладати\~інші\~не заборонені\~законом\~угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно положень\~ст.\~405\~ЦК України\~члени сім`ї\~власника\~житла,\~які\~проживають\~разом з\~ним,\~мають\~право\~на користування\~цим\~житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке\~вони\~мають право\~займати,\~визначається\~його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Підсумовуючи вищевикладене, зважаючи на те, що спірний будинок належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що вимога одного із співвласників вказаного помешкання про визнання другого співвласника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, порушує право [PERSON] на володіння своїм майном та є такою, що не підлягає задоволенню. При цьому, суд зважає на те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] знявся з реєстрації та вибув із спірного будинку ще 26.12.2018 року, тож по відношенню до цього відповідача взагалі відсутній спір. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved