Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи тим, що в 07 липня 2007 року відповідач позичив у нього грошові кошти в розмірі 490 000 грн. та зобов`язався повернути їх за першою вимогою позикодавця, але не пізніше 07 липня 2017 року. Факт передачі коштів підтверджується доданою до заяви розпискою позичальника. На вимогу позикодавця кошти повернені не були, тому позивач просить суд про стягнення їх з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві. Представник відповідача позов визнав, однак суду пояснив, що за відсутності коштів відповідач не має змоги повернути позику. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 07 липня 2007 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір безвідсоткової цільової позики, за яким відповідач отримав у борг від позикодавця (позивача) 490 000 грн. (а.с.9). Згідно п. 3.1 договору строк надання позики за даним Договором становить десять років з моменту підписання Сторонами даного Договору. Окрім того, п. 4.1. договору сторони обумовили, що сума позики підлягає поверненню Позикодавцю в терміни встановлені по домовленістю між Сторонами, але не пізніше строку, вказаного в п. 3.1 даного Договору. [PERSON] отримав вказані кошти, на підтвердження чого надав позивачу відповідну розписку. Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути борг за першою вимогою, але не пізніше десятирічного терміну. Проте і по даний час обов'язку повернути кошти на вимогу позикодавця не виконав. Зазначена обставина визнана сторонами в судовому засіданні. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - договору позики грошових коштів. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Будь-яких доказів, які б підтвердили належне виконання умов договору позики відповідачем суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 79 ч. 1, 3; 88 ч. 1, 3 ЦПК України,

Outcome: approved