Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача про визнання за ним права власності на 2/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться на вул. Млинці, 2 в с. Городище Козівського району Тернопільської області. В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 15.03.2013 року помер його батько [PERSON], а 24.04.1999 року мати [PERSON]. На момент смерті кожного з батьків, він проживав разом із ними та вважає себе таким, що прийняв спадщину після смерті батька, так як вступив у фактичне управління спадковим майном. Крім того, його батько на випадок своєї смерті його батько [PERSON] 27.04.1999 року склав заповіт, відповідно до якого, заповів [PERSON] усе належне йому на момент смерті майно. Вказує, що звернувшись до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, йому було відмовлено у вчинення відповідної нотаріальної дії, у звязку з тим, що на момент звернення позивача відсутній такий обєкт приватної власності як колгоспний двір і розяснено право на звернення у звязку з цим до суду. Зазначає також, що інші члени колгоспного двору не заперечують проти успадкування саме ним часток, які залишилися після смерті його батьків. На підставі вказаного, просив позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 12.10.2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено судове засідання. 27.12.2017 року на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача зазначив, що позовні вимоги визнає, не заперечує щодо їх задоволення і просив здійснювати розгляд справи у його відсутності. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 27.03.2018 року постановлено закрити підготовче провадження у цій справі і призначити її до судового розгляду по суті (а.с.32). Оскільки учасники справи, які були повідомлені належним чином про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не зявились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Відповідно до ч.4\~ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Млинці, 2, с. Городище, Козівського району Тернопільської області належить колгоспному двору, що складається з трьох членів, головою якого був [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 16.06.1989 року (а.с.13). Згідно з відомостями виписки з погосподарської книги від 04.08.2017 року №601/02-19 станом на 15.04.1991 року членами вказаного вище колгоспного двору були: [PERSON] (голова), [PERSON] (дружина), [PERSON] (зять), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука) та [PERSON] (онук) (а.с.46). Вказані відомості підтверджуються також і довідкою [PERSON] РБТІ від 30.08.2017 року №75 (а.с.45). [PERSON], який звернувся з цим позовом, є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача, виданого повторно 15.12.1999 року серії І-ИД №060718 (а.с.14). Матір позивача [PERSON] померла 27.04.1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД №049632 від 27.04.1999 року (а.с.16). Батько позивача [PERSON] помер 15.03.2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ИД №149852 від 18.03.2013 року (а.с.15). На випадок свої смерті [PERSON], склав 27.04.1999 року заповіт, згідно копії якого, заповів усе належне йому на момент смерті майно позивачу [PERSON] (а.с.12). Усі члени колгоспного двору, крім померлих [PERSON] та [PERSON], подали до суду заяви, завірені секретарем виконкому Городищенської сільської ради Козівського району Тернопільської області, згідно яких [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зазначають, що їм відомо про існування цього позову і вони не заперечують щодо нього, просять задовольнити його, а розгляд справи здійснювати у їхній відсутності (а.с.8-11). Крім того, факт постійного проживання позивача із померлими [PERSON] і [PERSON], а також здійснення управління їхнім майном після їхньої смерті, серед іншого, визнається відповідачем, а тому, згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягає додатковому доказуванню. Після смерті [PERSON], 18.09.2017 року за заявою його сина [PERSON] державною нотаріальною конторою відмовлено останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: вул. Млинці, 2 у с. Городище, Козівського району Тернопільської області, у звязку з тим, що зазначений будинок відноситься до колгоспного двору, який не передбачений чинним законодавством як обєкт приватної власності (а.с.43). Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 ч.1 ст.549 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент смерті [PERSON]Д.) серед іншого було встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління спадковим майном. Згідно\~ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями\~ст.1218\~ЦК України\~до\~складу спадщини\~входять всі\~права та\~обов'язки,\~що належали\~спадкодавцеві на\~момент відкриття\~спадщини і\~не припинялися\~в момент його смерті. Крім того, ч.1 ст.392 ЦК України закріплено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на підставі вищевказаного, враховуючи, що [PERSON] померла 24.04.1999 року і після її смерті [PERSON] фактично вступив в управління її часткою у будинку №2 з надвірними будівлями і спорудами на вул. Млинці у с. Городище Козівського району Тернопільської області, а також те, що [PERSON] заповів усе належне йому майно (в тому числі і частку в будинку №2 з надвірними будівлями і спорудами на вул. Млинці у с. Городище Козівського району Тернопільської області) [PERSON], виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.392 ЦК України, суд вважає, що слід визнати за позивачем право власності на 2/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд на вул. Млинці, 2 у с. Городище Козівського району Тернопільської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved