Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач, Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради, звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа: Харківська міська рада про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, в якому просять суд: -Визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між [PERSON] та Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради. Свої позовні вимоги Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради обґрунтовує тим, що відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 05.10.2017 року №ХК 142170041953, [PERSON] є замовником реконструкції домоволодіння під два окремі житлові будинки по [ADDRESS]. Тому [PERSON] є замовником реконструкції об'єкта будівництва, не виконав покладеного на нього обов'язку Законом №3038-VI обов'язку щодо укладення договору про пайову участь і не звернувся до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із заявою з приводу укладення такого договору. В судове засідання представник позивача з'явився, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити, з огляду на обставини викладені у відзиві на позов. Представник третьої особи, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі. 02.04.2018 року за Вх. №14544 від 02.04.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він вказав, що самостійно неодноразово звертався до позивача з листами, в яких вказував, що він не є особою на яку поширюється дія закону №3038-VI. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статті 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, реконструкцію існуючої забудови та територій, будівництво об'єктів. Згідно з ч.1 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, був затверджений рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 р. №804, зі змінами внесеними рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.05.2013 р. №319. За змістом вищевказаного порядку замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки в м. Харкові, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, крім випадків передбачених чинним законодавством України та цим Порядком. Водночас Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено вичерпний перелік об'єктів, у разі будівництва яких замовник не залучається до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Пункт 1.7. Порядку, передбачає незалучення до пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова замовників у разі будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках. Згідно п.п. 14 та 15 декларації про готовність об'єкта до експлуатації, відповідач здійснив реконструкцію, за результатами якої припинив існування, як об'єкт цивільного права, житловий будинок загальною площею 582,8 кв.м. та утворилося два будинка кожен з яких має площу до 300 кв.м., а саме будинок №25-А -площею 283,5 кв.м. та будинок №25-Б - площею 299,3 кв.м. Таким чином, в результаті реконструкції будинку шляхом розподілу на дві частини, в результаті якого утворилося два нових об'єкта цивільного права - два будинка, кожен з яких площею до 300 кв. м наявні підстави для застосування ч. 4 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 1.7. Порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для залучення відповідача до пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова через укладання відповідного договору. Відповідно до п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у декларації недостовірних даних орган державного архітектурно-будівельного контролю письмово повідомляє замовнику (його уповноваженій особі) протягом одного робочого дня з дня такого виявлення. Декларацію про готовність об'єкта до експлуатації було зареєстровано Інспекцією ДАБК Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 05.01.2017 р. за номером ХК 142170041951, повідомлень про виявлення недостовірних даних з боку уповноваженого органу відповідачеві не направлялося. Таким чином, доводи позивача про недостовірність даних, викладених відповідачем у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, є безпідставними. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed