Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з даним позовом, який згодом уточнив, в обґрунтування якого вказав, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок , виданого 25.10.1963 року відділом комунального господарства Дзержинського району, [PERSON] належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] і отримав правовстановлюючі документи на нього. Вказане домоволодіння складається з житлового будинку А-1 загальною площею 79,2 кв.м., сараю Б, гаражу В, вбиральні Г, паркану №1, водо колонки І, замощення ІІ. [PERSON] доводився дідом [PERSON] . З його дозволу останній у 1981 році почав проживати за адресою: [ADDRESS], та зареєстрував своє місце проживання . [PERSON] у 80-х роках поїхав жити в село після чого зв'язок з ним обірвався , оскільки на той момент він вже був достатньо літньою людиною, очевидно , він помер, але дані про його смерть відсутні. З 1981 року і по день смерті [INFO] [PERSON] постійно та безперервно проживав у вказаному домоволодінні , ніс відповідні витрати , які були пов'язані з утриманням будинку в жилому стані , здійснював поточні ремонти, оплачував комунальні послуги, тощо. Після смерті останнього позивач продовжує користуватися будинком та утримувати його в належному стані. Згідно заповіту від 25.02.2014 року, померлий [PERSON] , усе своє майно заповідав [PERSON] позивачеві по справі. В зв'язку з цим позивач звертається до суду та просить визнати за ним право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує, дав пояснення відповідно позовної заяви та вказав, що його син, а саме позивач по справі [PERSON] не проживав у будинку за адресою [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явилася, проти задоволення позову заперечувала та надала суду пояснення, що позов не доведений, немає підтвердження, що позивач проживав у будинку на який хоче визнати право власності за набувальною давністю, не сплачував за нього комунальні послуги, не ніс будь які інші витрати пов'язані з цим будинком, тому просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] до суду не зявився, причини неявки суду не відомі. На запит суду Довгинцівський відділ державної РАЦС КМУЮ у Дніпропетровській області повідомив про відсутність актового запису про смерть на [PERSON]. Вислухавши всіх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд дійшов до висновку про недоведеність позову та що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок , виданого 25.10.1963 року відділом комунального господарства Дзержинського району, [PERSON] належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] і отримав правовстановлюючі документи на нього. (а.с. 520. Вказане домоволодіння складається з житлового будинку А-1 загальною площею 79,2 кв.м., сараю Б, гаражу В, вбиральні Г, паркану №1, водо колонки І, замощення ІІ. (а.с. 15-16). [PERSON] доводився дідом [PERSON] . З його дозволу останній у 1981 році почав проживати за адресою: [ADDRESS], та зареєстрував своє місце проживання . (а.с. 13-14). З 1981 року і по день смерті [INFO] [PERSON] (а.с. 9) постійно та безперервно проживав у вказаному домоволодінні , ніс відповідні витрати , які були пов'язані з утриманням будинку в жилому стані , здійснював поточні ремонти, оплачував комунальні послуги, тощо. Згідно заповіту від 25.02.2014 року, померлий [PERSON] , усе своє майно заповідав [PERSON] позивачеві по справі. (а.с. 11). Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено в судовому засіданні представником позивача, [PERSON] не проживав у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] та ніколи не піклувався його утриманням, в матеріалах справи відсутні будь які підтвердження того, що позивач проводив там ремонти, оплачував комунальні послуги, чи будь як по іншому піклувався про домоволодіння. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається тільки на те, що оскільки будинком користувався [PERSON] який заповів йому цей будинок, то і він має право як правонаступник визнати право власності на домоволодіння за набувальною давністю, а доказів того, що позивач сам проживав у будинку понад 10 років , тривало, добросовісно, відкрито та безперервно володів майном як своїм власним немає, такі підтвердження відсутні, тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позову та вважає його таким , що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed