Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовними вимогами до відповідачів, розмір яких декілька разів збільшував. Останньою редакцією позовних вимог від 11.04.2016 року, поданих до суду 13.04.2016 року, позивач просить стягнути солідарно з [PERSON], та [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором від 26.10.2005 року № 4071/Р, що складається з: заборгованості по не повернутій сумі кредиту у розмірі 16390,49 доларів США, прострочених відсотків у розмірі 5527,80 доларів США та пені за період часу з 12.04.2015 року по 11.04.2016 року у розмірі 2349,45 доларів США, а всього у розмірі 24267,74 доларів США; а також 1650,0 грн. простроченої комісії за адміністрування кредиту. Крім цього, просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором від 26.10.2005 року № 4071/Р, що складається з: заборгованості по не повернутій сумі кредиту у розмірі 16390,49 доларів США, прострочених відсотків у розмірі 5527,80 доларів США та пені за період часу з 12.04.2015 року по 11.04.2016 року у розмірі 2349,45 доларів США, а всього у розмірі 24267,74 доларів США; а також 1650,0 грн. простроченої комісії за адміністрування кредиту. Понесені ним судові витрати у справі просить солідарно покласти на відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до умов кредитного договору № 4071/Р, укладеного 26.10.2005 року між АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк» та [PERSON], позичальнику було надано у кредит грошові кошти у розмірі 27000,0 доларів США під 12% річних, строком користування до 01.10.2020 року. Крім цього, в забезпечення виконання вимог по кредитному договорі, між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки від 26.10.2005 року, а також між банком та відповідачем [PERSON] - договір поруки від 26.10.2005 року, відповідно до умов яких поручителі [PERSON], [PERSON] прийняли на себе зобов'язання, у випадку невиконання умов кредитного договору позичальником нести відповідальність в повному обсязі, як солідарні з позичальником боржники. За умовами кредитного договору позичальник взяв на себе зобов'язання повертати кредит разом з відсотками, комісіями та іншими платежами у визначеному п.4.7 договору порядку, шляхом сплати щомісячних платежів рівними сумами по 150,0 доларів США протягом усього строку кредитування, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Однак позичальником взяті на себе зобов'язання по кредитному договору виконувалися не належним чином, було допущено утворення простроченої заборгованості у зв'язку із чим [PERSON] надсилалася письмова претензія щодо повернення заборгованості. Оскільки така була залишена відповідачем без належного реагування, кредитором було направлено претензії на адресу поручителів про необхідність погашення кредитної заборгованості, однак і такі не були виконані. А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, суду пояснила, що для позовних вимог до основного позичальника позовна давність не сплила в силу того, що останній платіж [PERSON] був здійснений 14.01.2013 року, після чого ними в межах трирічного строку заявлено позовні вимоги до суду. Крім цього, вважає правомірним нарахування пені в іноземній валюті, оскільки відповідачем отримано позику в іноземній валюті, взято на себе грошове зобов'язання щодо повернення кредиту та відсотків, а також щодо сплати пені за порушення грошового зобов'язання в іноземній валюті. При цьому вказала, що обов'язок визначати пеню в гривні виникає у випадку обрахування такої, виходячи з розміру подвійної облікової ставки Національного Банку України. В даному випадку умовами договору передбачено розмір пені у відсотковому співвідношенні до розміру простроченого грошового зобов'язання у валюті. Також зазначила, що на її переконання строк дії договорів поруки не припинився, оскільки вважає, що строк вимоги до поручителів слід рахувати з моменту їх звернення із позовом в суд. Представник відповідачів в судовому засіданні відносно заявлених позовних вимог заперечив повністю, суду вказав, що його довірителем [PERSON] визнається факт укладення кредитного договору із позивачем та отримання зазначеної у ньому суми грошових коштів в іноземній валюті на умовах цього договору. Однак вважає, що в процесі виконання кредитного договору, відбулися зміни умов договору в частині строку виконання кредитних зобов'язань. Зокрема вказав, що починаючи з жовтня 2011 року у позичальника перед банком стала утворюватися кредитна заборгованість, внаслідок чого у банку виникло право вимагати у позичальника належного виконання зобов'язання, що визначене періодичними щомісячними платежами, або дострокового повернення кредиту в цілому. У зв'язку з цим з цього часу для таких вимог позивача стала спливати позовна давність, яка сплила в листопаді 2014 року до моменту звернення позивачем із позовом в суд. А тому просить відмовити в задоволенні позову про стягнення основного боргу та відсотків за спливом позовної давності. В частині вимог щодо стягнення пені вважає вимоги безпідставними, оскільки на його думку в Україні всі штрафні санкції, в тому числі і пеня, повинні розраховуватися у національній валюті, а не у доларах США. Також вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії, оскільки вважає, що таких зобов'язань за умовами кредитного договору позичальник на себе не брав, а тому і обов'язку по її сплаті у нього не може виникати. В частині позовних вимог до поручителів [PERSON] та [PERSON] вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки у відповідності до положень ч.4 ст.559 ЦК України на момент звернення позивача до суду їх порука за взятими на себе зобов'язаннями за умовами договорів поруки припинилася, а відтак нести солідарну відповідальність із основним позичальником вони не повинні. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.10.2005 року між АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 4071/Р (а.с.5-6), відповідно до умов якого позичальнику було надано у кредит грошові кошти у розмірі 27000,0 доларів США на реконструкцію квартири за адресою: м.Львів, вул.Корольова,10/58, на строк до 01.10.2020 року, або до 01.10.2008 року, якщо позичальник протягом 30 днів від дня отримання кредиту за цим договором не представив у Банк дозволи міжвідомчої комісії, та документи, які підтверджують цільове використання коштів. Пунктом 3.2 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку 12% річних. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до положень ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 4.1 кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов'язаний повернути Банку у повному обсязі в порядку і терміни передбачені договором та/або додатками до нього. Повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 150,0 доларів США (сто п'ятдесят доларів США), не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту. У відповідності до п.4.9 договору Банк у випадках передбачених п.2.9 договору (зокрема, наявності обставин, які свідчать про те, що позичальникові кредит не буде повернуто у строки визначені цим договором; невиконання позичальником зобов'язань, передбачених цим договором та/або договорами, якими забезпечується виконання цього договору) вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника. Крім цього, виходячи з положень ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, боржник повинен передати кредиторові пеню, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З вказаною правовою нормою кореспондуються положення п.5.1 кредитного договору, якими установлено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим Договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення. В ході судового розгляду безспірно встановлено, що позивач, як Позикодавець за умовами кредитного договору свої зобов'язання за умовами договору виконав, надавши кредит позичальнику [PERSON] на умовах та в строки передбачені договором, а [PERSON] такі грошові кошти отримав. Однак, як вказала у судовому засіданні представник позивача свої зобов'язання за умовами договору позичальник виконував не належним чином, грошові кошти на погашення кредитної заборгованості вносив не в повному розмірі, а з 14.01.2013 року такі взагалі припинив виконувати, у зв'язку із чим виникла заборгованість. Як вбачається з представленого розрахунку (а.с.134-139), станом на 11.04.2016 року кредитна заборгованість відповідача [PERSON] складалася з: неповернутої суми кредиту у розмірі 16390,49 доларів США, прострочених відсотків у розмірі 5527,8 доларів США, що в загальному становило 21918,29 доларів США; а також простроченої суми комісії за адміністрування кредиту в розмірі 1650,0 грн. Крім цього, за період прострочення з 12.04.2015 року по 11.04.2016 року позивачем нараховано відповідачу до сплати пеню у розмірі 2349,45 доларів США. Таким чином, в загальному розмір кредитної заборгованості позичальника відповідає заявленій у позовній заяві ціні позову у розмірі 24267,74 доларів США та 1650,0 грн. Представник відповідача (позичальника) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, що позивачем щодо його довірителя заявлено позовні вимоги після спливу позовної давності, оскільки на його переконання строк вимоги для позивача щодо дострокового повернення кредитних коштів став спливати з моменту виникнення порушення виконання кредитних зобов'язань, що мало місце у жовтні 2011 року. А тому вважає, що оскільки до моменту звернення позивача до суду із даним позовом сплила як загальна, так і спеціальна позовна давність для вимог про стягнення пені, просить відмовити у задоволенні позову. Проте з такими твердженнями сторони відповідача суд не може погодитися виходячи з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, частиною 2 ст.258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Дійсно, у відповідності до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому, суд враховує наведені стороною відповідача правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 року (№ 6-11цс13), 19.03.2014 року (№ 6-20цс14), 08.06.2014 року (№ 6-61цс14) та від 03.06.2015 року (№ 6-31цс15), зміст яких зводиться до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Однак, положеннями ч.1 ст.264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як вбачається з представленого розрахунку (а.с.132-138), відповідач [PERSON], починаючи з жовтня 2011 року припинив сплачувати платежі щодо погашення кредитної заборгованості по кредиту, однак до грудня 2012 року включно здійснював платежі у різних сумах з метою погашення відсотків за кредитом. Крім цього, як вбачається із власноруч написаних заяв відповідачем [PERSON] від 10.02.2014 року (а.с.141) та від 05.03.2014 року, відповідач визнавав існуючу прострочену заборгованість по кредитному договору від 26.10.2005 року № 4071/Р та зобов'язувався таку погасити спочатку до кінця лютого 2014 року, а згодом у зв'язку із фінансовою скрутою просив розтермінувати сплату заборгованості. Більш того, на згадані заяви відповідачу Банком надано відповідь від 04.04.2014 року про надання строку відповідачу до 30.04.2014 року для сплати заборгованості по процентах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що дійсно з жовтня 2011 року відповідачем було допущено порушення кредитного зобов'язання щодо сплати щомісячних чергових платежів по тілу кредиту, внаслідок чого у позивача настало право вимоги про стягнення з відповідача цих прострочених платежів або дострокового повернення кредиту в цілому, проте до грудня 2012 року включно позичальником здійснювалося часткове виконання кредитних зобов'язань щодо сплати відсотків, а в лютому та березні 2014 року вчинено дії перед банком, якими фактично визнано наявну заборгованість по кредитному договору у повному обсязі, що свідчить про переривання позовної давності. Таким чином, на момент звернення позивача до суду 27.08.2015 року загальна позовна давність для заявлених вимог не сплила, як і спеціальна для вимоги про стягнення пені, що заявлена а період одного року, що передує останній редакції позовних вимог, а тому підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором з підстав спливу позовної давності у суду немає. Одночасно суд вважає безпідставними покликання представника відповідача на наведені правові висновки Верховного Суду України, як на підставу відмови у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості та відсотків в цілому за спливом позовної давності, оскільки ними установлено обов'язок суду застосовувати позовну давність щодо кожного окремого періодичного щомісячного платежу, що лежить поза межами трирічного строку звернення до суду із позовними вимогами. В даному випадку грошове зобов'язання щодо сплати щомісячних платежів відповідачем визначено по 2020 рік, обов'язок по сплаті яких в частині не настав, а в частині лежить в межах трирічного строку, що передує зверненню позивача до суду. Таким чином, навіть якби суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, в такому випадку відмові за спливом позовної давності підлягали би позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості в розмірі щомісячних платежів, що лежали би поза межами трирічного строку, що передує зверненню позивача із позовом в суд. Крім цього, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо незаконності нарахування пені в іноземній валюті, виходячи з наступного. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Таким чином, у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, необхідно установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Вказана позиція суду є аналогічною правовому висновку щодо застосування норм права, здійсненому Верховним Судом України у постанові від 24.09.2014 року у цивільній справі № 6-145цс14 за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, оскільки в ході судового розгляду судом безспірно встановлено факт наявності в банку ліцензії на здійснення валютних операцій, і вказані обставини сторонами не оспорювалися, а кредитний договір між сторонами укладено в іноземній валюті з покладенням обов'язку на позичальника повернення кредиту та відсотків, сплати пені у валюті, тому на переконання суду обрахування позивачем пені в доларах США є законним, а покликання представника відповідача в цій частині необґрунтованими. Одночасно слід зауважити на безпідставне покликання відповідача на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.07.2014 року № 6-79цс14, оскільки така стосується зобов'язань щодо загальних договорів позики, а не кредитних договорів, які є особливими договорами позики, та щодо яких діють спеціальні правові положення. Крім цього, суд вважає безпідставними покликання відповідача на відсутність у нього зобов'язання по сплаті комісії, оскільки таке випливає з умов п.3.9, 4.9 кредитного договору та як встановлено із представленого розрахунку заборгованість по ній виникла за адміністрування кредиту за період з січня 2013 року по вересень 2015 року. На підставі наведеного, оскільки відповідач [PERSON] порушив взяті на себе кредитні зобов'язання, протягом періоду з жовтня 2011 року по грудень 2012 року виконував не в повному обсязі, а в подальшому і по 11.04.2016 року такі безпідставно не виконував, тому позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, шляхом дострокового стягнення з відповідача усієї кредитної заборгованості та стягнення штрафних санкцій з позичальника на користь кредитора, що становить 24267,74 доларів США та 1650,0 грн. При цьому, хоча і положення ст.ст.524, 533, 627, 628 ЦК України, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а тому, з врахуванням взятих на себе відповідачем зобов'язань по кредитному договору в іноземній валюті, а також позиції представника позивача, яка в останньому судовому засіданні просила стягувати кредитну заборгованість в іноземній валюті, однак із визначенням гривневого еквіваленту на день розгляду справи, слід стягнути із відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у доларах США з визначенням гривневого еквіваленту станом на день ухвалення судового рішення. Одночасно, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, слід у відповідності до положень ст.88 ЦПК України покласти на відповідача [PERSON] понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. Окрім цього, позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та вважає, що вони повинні нести солідарну із позичальником відповідальність в межах заявленої заборгованості у розмірі 24267,74 доларів США та 1650,0 грн. за порушення умов кредитного зобов'язання, як поручителі, зобов'язання яких виникають із договорів поруки від 26.10.2005 року, укладених між АТ «Кредит Банк (Україна)», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк» та кожним із відповідачів [PERSON], [PERSON] (а.с.7, 118). Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дійсно, за змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з договорами поруки від 26.10.2005 року (а.с.7, 118) вбачається, що як [PERSON], так і [PERSON], взяли на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність із позичальником, як поручителі в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пень, штрафів, неустойок) за належне виконання кредитного зобов'язання за умовами кредитного договору від 26.10.2005 року № 4071/Р. Одночасно, за положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки, судом встановлено, що такий строк договором поруки не встановлено, тому суд вважає переконливим такий висновок, що порука відповідача за оспорюваним договором є дійсною протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за забезпеченим нею кредитним договором. Відповідно до правової позиції висловленій Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1, постанова від 17 вересня 2014 р., яка у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України повинна враховуватися усіма судами України, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Крім цього, вирішуючи питання щодо перебігу шестимісячного строку заявлення вимоги Банком до поручителя, суд враховує, що початок перебігу такого строку пов'язується законодавцем із моментом настання строку виконання боржником основного зобов'язання за кредитним договором. Як уже встановлено судом в ході судового розгляду, внаслідок допущення позичальником [PERSON] порушення взятих на себе кредитних зобов'язань в жовтні 2011 року, у позивача настало право вимоги у боржника дострокового виконання кредитного зобов'язання в цілому, а для позичальника настав строк виконання основного зобов'язання. У зв'язку з цим, суд переконаний, що з 01.11.2011 року для Банку також розпочався перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителів [PERSON] та [PERSON] про виконання порушеного позичальником кредитного зобов'язання, який завершився 01.05.2012 року і в силу наведених правових позицій, продовженню чи перериванню не підлягав. Однак, як безспірно встановлено в ході судового розгляду, протягом зазначеного строку Банком до поручителів вимог про погашення кредитного зобов'язання не пред'являлося, письмова вимога була направлена поручителю [PERSON] лише 18.02.2014 року (а.с.81), 14.08.2015 року (а.с.15, 60), поручителю [PERSON] лише 30.05.2014 року (а.с.143), а з позовом до суду Банк звернувся лише 27.08.2015 року. За таких обставин, оскільки протягом шести місяців (з 01.11.2011 року по 01.05.2012 року), від дня настання строку виконання основного зобов'язання Банком не пред'явлено вимоги до поручителів щодо виконання забезпечених порукою кредитних зобов'язань, а тому станом на 01.05.2012 року строк пред'явлення таких вимог для Банку сплив, у зв'язку із чим порука як [PERSON], так і [PERSON] припинилася за договорами поруки від 26.10.2005 року, а Банком втрачено право для захисту свого права на отримання належно виконаного кредитного зобов'язання у вказаний спосіб. А тому у задоволенні позову в частині майнових вимог до поручителів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити за його безпідставністю. При цьому, суд не приймає до уваги покликання представника позивача, що на її переконання шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів слід рахувати з моменту звернення позивача до суду, як такий, що не ґрунтується на жодній правовій нормі.

Outcome: approved