Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та володінні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою та виселення [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.03.2019 року він придбав у третьої особи [PERSON] окрему трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Квартиру придбавав з метою власного проживання в ній, однак не має можливості користуватись своїм майном через те, що відповідачі, які є колишніми членами сім`ї попереднього власника продовжують фактично у ній проживати. Перед придбанням квартири був обізнаний з тим, що в ній проживають відповідачі і що вони очевидно чинитимуть перешкоди у користуванні квартирою. Крім того, попередній власник повідомив його, що відповідач [PERSON] , як колишня дружина попереднього власника, проживає у квартирі без будь-яких правових підстав, а відповідач [PERSON] - донька попереднього власника набула право користування квартирою на підставі судового рішення, будучи при цьому неповнолітньою. Однак, з огляду на зміну особи власника відповідач [PERSON] , як член сім`ї попереднього власника, втратила право користування квартирою. Він, як новий власник, не надавав відповідачам дозволу на проживання у квартирі. Відтак, просить у примусовому порядку усунути йому перешкоди в користуванні квартирою, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та виселення їх без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали суду відзиви на позовну заяву, долучивши копії його направлення іншим учасникам справи. Проти обґрунтованості позовних вимог заперечують та вказують, що у провадженні Верховного Суду на даний час перебуває цивільна справа № 463/5150/15-ц про скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 974 від 17.09.1997 року, на підставі якого спірна квартира була приватизована [PERSON] . Задоволення такого позову стане підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.03.2019 року. Також, [PERSON] володіє правом користування спірною квартирою на підставі судового рішення у справі № 463/1355/13 та крім цього, на даний час розглядається інша справа № 463/578/19 за позовом [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частки спірної квартири за набувальною давністю, а з 07.03.2019 року у провадженні Львівського апеляційного суду знаходиться апеляційна скарга на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 08.02.2019 року про відмову у застосуванні заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну квартиру. Відповідач [PERSON] систематично приймає участь в оплаті житлово-комунальних послуг, а відповідач [PERSON] потребує догляду зі сторони матері, оскільки у 2006 році перенесла компресійний перелом хребта чотирьох нижніх грудних хребців і з часу отримання травми перебуває на диспансерному обліку та потребує по сьогоднішній день догляду, заходів медичної реабілітації. Постійно проживають в спірній квартирі, де відповідач [PERSON] здійснює догляд за відповідачем [PERSON] . Просять у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] надав відповідь на такі відзиви, в якій зазначає, що розгляд інших справ у судах не перешкоджає даному судовому розгляду, оскільки у справі № 463/5150/15-ц Верховний Суд відмовив у задоволенні заяви про зупинення виконання рішення та відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову. Крім того, у справі № 463/1355/13 встановлено відсутність у відповідача [PERSON] права на проживання в квартирі. Також, [PERSON] забезпечена житлом належної якості, в якому і може надавати допомогу по догляду за відповідачем [PERSON] . Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору сторони не подали. В свою чергу, третя особа [PERSON] надав відповідь на відзиви відповідачів. Аргументи, про які згадується у відзивах вважає безпідставними. Крім того, однією з підстав продажу квартири стало те, що відповідачі чинили йому перешкоди у користуванні власністю та не оплачували спожиті ними комунальні послуги. Просить позов задовольнити. Письмової відповіді на такі пояснення учасники справи не надали. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 27.03.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 28.03.2019 року вказаний позов залишено без руху. 08 квітня 2019 року позивач подав до суду заяву, згідно якої уточнив зміст позовних вимог у згаданій вище редакції та крім цього, долучив квитанцію про сплату судового збору. Відповідно, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.04.2019 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. За клопотанням позивача ухвалою суду від 05.06.2019 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання до участі в справі як третю особу залучено [PERSON] . В подальшому, відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення цивільних справ за № 463/5150/15-ц та № 463/578/19. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.09.2019 року у задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження по справі відмовлено. Відповідач [PERSON] оскаржила таку ухвалу. Матеріали справи були направлені до Львівського апеляційного суду. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 25.09.2019 року залишено без змін. В подальшому, 10.02.2020 року відповідач [PERSON] надала суду проект мирової угоди. Умови цієї мирової угоди сторони не погодили і тому, суд продовжив розгляд справи в загальному порядку. Крім того, позивач [PERSON] 10.02.2020 року подав заяву про долучення доказів в порядку ст.83 ЦПК України. Відповідачі надали пояснення на таку заяву. Третя особа надав заяву на такі пояснення. Ухвалою суду від 02.11.2020 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання заява про долучення доказів задоволена частково. Узагальнена позиція учасників справи. Під час виступу із вступним словом в судовому засіданні 25.09.2019 року позивач висловився про підтримку позовних вимог. Натомість, в останнє судове засідання позивач, а також його повноважний представник не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Останній скерував до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із захворюванням. З огляду на відсутність документів, які підтверджують поважність неявки в судове засідання, суд відхилив дане клопотання. Відповідно, суд завершить розгляд справи у відсутності позивача та його представника на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Відповідач [PERSON] в останньому судовому засіданні, так само як і під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Натомість, в останньому судовому засіданні змінила свою позицію та визнала позовні вимоги, які пред`явлені до неї, оскільки розуміє, що у цивільній справі № 463/1355/13-ц суд підтвердив відсутність у неї права на проживання у спірній квартирі. Не заперечує проти задоволення позову в цій частині. В частині позовних вимог, які стосуються її доньки [PERSON] позиція залишалась незмінною. В цій частині просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засідання висловив позицію, яка є аналогічна його довірителям. Третя особа [PERSON] в останньому судовому засіданні, так само як і під час виступу з вступним словом висловився про підтримку позовних вимог. Просить позов задовольнити. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] з 11.11.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась донька - відповідач [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.11.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2013 року. Під час згаданого вище шлюбу відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в порядку приватизації на підставі відповідного розпорядження третя особа [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , в підтвердження чого йому було видано свідоцтва № [NUMBER] про право власності на квартиру від 22.09.1997 року. Після розірвання шлюбу відповідача з третьою особою, право на квартиру, в тому числі право користування квартирою, стало предметом різних судових спорів. В одному з них (справа № 463/1355/13-ц) Личаківський районний суд м.Львова 09.04.2015 року ухвалив рішення, згідно якого визнав право за неповнолітньою донькою [PERSON] на проживання в окремій трьохкімнатній квартирі [ADDRESS] . В цій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2015 та ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.04.2016 року. Водночас, ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06.04.2016 року скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2015 року в частині, що стосується позову [PERSON] про визнання за нею права на проживання, усунення перешкод у користуванні житлом та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Справа № 463/1355/13-ц в частині визнання за [PERSON] права користування спірною квартирою судами розглядалась неодноразово. Останньою ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31.08.2017 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 22.08.2018 року (а.с.130-133), рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09.04.2015 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права особи на проживання та усунення перешкод в користуванні житлом залишено без змін. Іншими словами, у справі № 463/1355/13-ц суд підтвердив право відповідача, тоді ще неповнолітньої [PERSON] , на проживання у спірній квартирі і одночасно, встановив відсутність такого права у відповідача [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 13.03.2019 року (а.с.7), з 25.07.2015 року відповідачі зареєструвались у квартирі [ADDRESS] . Вбачається, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі відбулась на підставі тоді ще чинного в повному обсязі рішення Апеляційного суду Львівської області від 21.07.2015 року. Станом на даний час відповідачі продовжують фактично проживати у зазначеній квартирі, чого сторони не оспорюють і про що відповідачі прямо вказали у своїх відзивах. Попередній власник квартири - третя особа [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору від 27.03.2019 року відчужив спірну квартиру на користь позивача. Належним чином засвідчену копію договору суд долучив до матеріалів справи (а.с.5). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6), право власності позивача на спірну квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку. Не маючи доступу до своєї квартири, позивач звернувся до суду з даним позовом. Зрештою, відповідачі про протилежне не вказують, а виходячи зі змісту їхніх пояснень - продовжують проживати у спірній квартирі. В свою чергу, відповідач [PERSON] ініціювала інше судове провадження до позивача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2019 року (справа № 463/3962/19). Розгляд цієї справи проводився тим же складом суду. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14.09.2020 року у задоволенні такого позову відмовлено. Сторони не оскаржували цього рішення і воно набрало законної сили 19.10.2020. Крім того, в відповідач [PERSON] ініціювала інше судове провадження про визнання права власності на 1/2 частки спірної квартири за набувальною давністю (справа 463/578/19). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.11.2019 року (а.с.152), у задоволенні такого позову відмовлено. На даний час таке рішення законної сили не набрало і переглядається в апеляційному порядку. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує таке. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. На основі аналізу зазначених вище правових норм Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Таким чином, у справі яка розглядається по відношенню до відповідачів застосовною є стаття 8 Конвенції, а тому, питання про їх виселення має розглядатись в світлі цієї норми. При цьому, суд в однаковій мірі застосує цю норму по відношенню до двох відповідачів незважаючи на те, що у справі № 463/1355/13-ц встановлено відсутність у відповідача [PERSON] права на проживання у спірній квартирі, оскільки як уже зазначалось вище, навіть після припинення законного права на проживання особа може сподіватись, що її виселення буде оцінено в світлі положень статті 8 Конвенції. Так, у пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Крім того, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Як наслідок, при розгляді справ за статтею 8 Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для інших статей та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання має здійснюватися: 1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання); 2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»); 3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між конкуруючими інтересами з одного та іншого боків). Відповідно суд, розглядаючи дану справу за статтею 8 Конвенції буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу виселення відповідачів одразу буде визнано несумісним із статтею 8 Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність. І навпаки, якщо суд встановить дотримання всіх трьох ключових принципів, виселення відповідачів буде визнано сумісним із гарантіями, які передбачені статтею 8 Конвенції. Крім того, суд відзначає, що ця справа по відношенню до відповідача [PERSON] також піднімає питання про права, які гарантовані їй статтею першою Першого Протоколу до Конвенції, оскільки на відміну від відповідача [PERSON] , право відповідача [PERSON] на проживання у спірній квартирі гарантоване судовим рішенням у справі № 463/1355/13-ц. Разом з тим, з огляду на обставини справи «майно», про яке йдеться вище утворює для відповідача [PERSON] «житло», а відтак, суд розглядатиме цю частину позову спільно як з точки зору статті 8, так і статті першої Першого протоколу до Конвенції, але із зосередженням уваги передусім на положеннях саме статті 8. Законність виселення. Відповідно до практики Суду, словосполучення «згідно із законом» вимагає перш за все, щоб оскаржуваний захід мав підґрунтя у національному законодавстві (див., наприклад, серед багатьох інших, рішення у справах «Ван Россем проти Бельгії» (Van Rossem c. Belgique),заява № 41872/98, пункт 38, від 09 грудня 2004 року, та «Головань проти України» (Golovan c. Ukraine), заява № 41716/06, пункт 56, від 05 липня 2012 року). Позивач набув квартиру у власність у встановленому законом порядку на підставі правочину, який не визнаний недійсним. В силу вимог ст.204, ч.2 ст.328 ЦК України, дійсність правочину, а також правомірність набуття права власності презюмується. Крім того, правомірність набуття позивачем права власності на спірну квартиру підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 14.09.2020 року у справі № 463/3962/19, яке набрало законної сили і яким відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Також, відповідачі не оспорюють, що застосовані до них заходи мають місце «згідно з законом», а відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги по відношенню до себе. В силу вимог закону, а саме ст.391 ЦК України позивач, як власник квартири вправі вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майно до моменту, коли його право власності не буде скасовано або визнано недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Це є достатнім для суду, щоб дійти висновку про відсутність порушення цього принципу. Одна із легітимних цілей закладена в самій структурі статті 8 Конвенції яка говорить: «органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві … для захисту прав і свобод інших осіб». Тобто, поняттю «захисту прав і свобод інших осіб» ЄСПЛ надає автономне значення. Крім того, у своїй практиці ЄСПЛ виходить з ідеї про те, що хоча мета статті 8 Конвенції головним чином полягає у захисті особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання. Окрім цього, на додаток до цього, у першу чергу, негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язанні, притаманні ефективній повазі до приватного та сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері взаємовідносин окремих осіб (див. рішення у справі «X та Y проти Нідерландів» (X and Y v. the Netherlands), від 26 березня 1985 року, пункт 23, Серія А № 91). Повертаючись до обставин даної справи суд зазначає, що позивач з однієї сторони і відповідачі з іншої сторони не є ні родичами, ні знайомими, ні друзями. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказав, що він, як власник квартири, не надавав відповідачам дозволу на проживання в квартирі і має намір проживати в такій разом з сім`єю. Відповідачі такого факту не оспорюють. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Тому цього достатньо для висновку, що виселення переслідує легітимну мету. У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Крім того, втручання буде вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі» і, зокрема, якщо воно є пропорційним до законної мети, що переслідується. Незважаючи на те, що державні органи влади повинні провести початкову оцінку необхідності, остаточна оцінка того, чи є причини, на які спирається втручання, відповідними та достатніми, залишається предметом перегляду з боку Суду на відповідність вимогам Конвенції (див. поміж іншими рішеннями, Lustig-Prean і Beckett проти Сполученого Королівства, №№ 31417/96 і 32377/96, 27 вересня 1999, §§ 80-81, не оприлюднене). Головна мета статті 8 полягає у захисті особи від свавільних дій з боку державних органів (див. наприклад, Wagner і J.M.W.L. проти Люксембургу, № 76240/ 01 , § 118 , 28 червня 2007). Застосовуючи у цій справі по відношенню до відповідачів статтю 8 Конвенції, а по відношенню відповідача [PERSON] - опосередковано ще й статтю першу Першого протоколу до Конвенції суд не може не згадати, що по відношенню до позивача безпосередньо діє інша норма - стаття перша Першого протоколу до Конвенції, яка, як уже зазначалось вище, декларує право на мирне володіння своїм майном - квартирою, у якій позивач та його сім`я позбавлені можливості проживати саме через відповідачів. Крім того, з огляду на мету, яку переслідує позивач, по відношенню до нього опосередковано діє й інша норма - та сама стаття 8 Конвенції, яка гарантує йому повагу до сімейного життя і яке не може бути реалізована саме через проживання відповідачів у спірній квартирі. Відповідно, суд обережно оцінюватиме дотримання принципу пропорційності, оскільки надто суворий захист згаданих вище прав відповідачів прямопропорційно може призвести до порушень прав позивача, які гарантовані йому першою статтею Першого протоколу до Конвенції та статтею 8 Конвенції. Крім того, як зазначає ЄСПЛ, якщо ці «права і свободи інших осіб» самі належать до тих, що гарантуються Конвенцією або протоколами до неї, тоді слід визнати, що необхідність забезпечення їх захисту може спонукати державу до обмеження інших прав і свобод, які так само закріплені в Конвенції. Саме такий постійний пошук балансу між основними правами кожної людини є «засадою демократичного суспільства» (див. рішення у справі «Chassagnou та інші проти Франції» [ВП], №№ 25088/94, 28331/95 і 28443/95, § 112, ECHR 1999?III, § 113). У цьому аспекті важливо нагадати, що стаття 8 не визнає право на отримання житла. Не визнає такого права і практика Суду. Хоча вочевидь бажано, аби кожна людина мала місце, де він або вона може жити гідно, і яке він або вона може назвати домом, на жаль, у Договірних державах є багато людей, які не мають дому. Чи надає держава кошти для того, щоб кожен мав житло, - це питання політичного, а не судового рішення (див. рішення у справі «СПРАВА CHAPMAN ПРОТИ СПОЛУЧЕНОГО КОРОЛІВСТВА» (CHAPMAN v. THE UNITED KINGDOM), від 18 січня 2001 року, пункт 99). Також, як зазначив Суд у справі «Buckley проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 вересня 1996, «Reports of Judgments and Decisions» 1996-IV, стор. 1294, § 81), стаття 8 не обов`язково сягає настільки далеко, аби задовольняти преференції осіб щодо місця їх проживання, аби переважити загальний інтерес. Якщо проблема заявниці виникає через брак грошей, то вона перебуває в тому ж нещасному становищі, як і багато інших осіб, які не можуть дозволити собі продовжувати мешкати на привабливих для них ділянках або в будинках. У підсумку, питання, яке буде вирішено судом у цій справі, полягає не у забезпеченні відповідачів житлом, а у вужчому питанні про те, чи конкретні обставини справи свідчать про порушення права відповідачів на повагу до їхнього житла відповідно до статті 8 Конвенції в поєднанні із статтею першою Першого протоколу до Конвенції (для відповідача [PERSON] ). В мотивах позову позивач підтвердив, що перед купівлею квартири був обізнаний з фактом проживання в ній відповідачів, а також з тим, що відповідачі напевно чинитимуть йому перешкоди у користуванні майном. Суд не буде зупинятись на цій обставині і ставити в провину позивачу той факт, що він, наприклад, міг проявити розумну обачливість і купити будь-яке інше житло, не обтяжене мешканцями. Очевидно, що роблячи такий вибір позивач керувався своїми внутрішніми переконаннями, правомірно очікуючи, що після набуття права власності воно буде захищене державою. Відповідно, у цій справі суд бачить своїм завданням не критикувати вибір позивача, а захисти його, однак з тим, щоб наскільки це можливо, відносно відповідачів були дотримані гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції в поєднанні із статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Тому, обізнаність позивача з майбутніми перешкодами суд визнає обставиною, яка не має юридичного значення. Заперечуючи проти позову відповідачі вказали на існування інших судових спорів, вирішення яких матиме значення для застосування висновку про виселення. Суд надає таким аргументам відповідну правову оцінку. Зокрема, справа № 463/5150/15 стосується оскарження розпорядження, на підставі якого [PERSON] отримав у власність спірну квартиру. По-перше, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04.12.2017 року (а.с.86-93), яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 06.08.2018 року (а.с.94-101), відмовлено у задоволенні позову, а по-друге, дана справа стосується виключно відповідача [PERSON] , яка з одного боку, визнала позовні вимоги по відношенню до себе, а з другого, відсутність у неї права на проживання в спірній квартирі підтверджено постановою Верховного Суду від 22.08.2018, яка ухвалена у справі № 463/1355/15-ц. Що стосується справи № 463/578/19, то у ній вже відповідач [PERSON] претендувала на частку у спірній квартирі за набувальною давністю. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19.11.2019 року, у задоволенні такого позову відмовлено. Інформації про набрання цим рішенням законної сили у суду немає, однак, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 206/1345/17 (постанова від 10.05.2018р.), позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. В межах цієї справи суд не робить жодних висновків про обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог у справі № 463/578/19, однак і згадані вище висновки Верховного Суду стосуються питання про те, хто має право на подання позову про визнання права власності за набувальною давністю. Відносно спірної квартири її власником ще з 1997 року був [PERSON] , тоді як відповідач [PERSON] ще у справі № 463/1355/13-ц доводила своє право на проживання. Безпосередню оцінку тому, чи знала відповідач хто є власником квартири та чи може вона подавати позов про визнання права власності за набувальною давністю має надати суд у справі № 463/578/19, однак у межах справи яка розглядається, суд не вважає, що виселення відповідачів до вирішення справи № 463/578/19, становитиме непропорційне втручання у їхні права, гарантовані статтею 8 Конвенцією. Якби суд вважав інакше, то він би заохочував до зловживання у своїх правах шляхом подання різного роду позовів про визнання права власності чи то про визнання правочину недійним, які б на шкоду правопорядку перешкоджали здійснювати ефективний захист права на мирне володіння майном. Іншим аргументом заперечення проти виселення відповідач [PERSON] вказує на те, що її право на проживання у квартирі підтверджено рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09.04.2015 року у справі № 463/1355/13-ц. Разом з цим, як вбачається із змісту цього рішення, суд задовольнив таку вимогу з огляду на те, що [PERSON] на той час була неповнолітня. На даний час остання досягла повноліття, а відтак, ніщо не вказує на те, що рішення суду від 09.04.2015 року якимось чином створювало перешкоди попередньому власнику у вирішенні питань про розпорядження квартирою. З цих же підстав рішення суду від 09.04.2015 року жодним чином не може обмежувати правомочностей нового власника, зокрема, пред`явлення вимоги про виселення. Ще одним аргументом заперечення проти виселення відповідач [PERSON] зазначає необхідність здійснення догляду за нею як такою, що перенесла компресійний перелом хребта. Суд зважує цей аргумент, однак по-перше, відповідачі не надали відповідних медичних доказів на підтвердження такої хвороби, а по-друге, суду не надано доказів на підтвердження факту про те, що відповідач [PERSON] потребує догляду. Більше того, як вбачається з копії свідоцтва про право власності на квартиру від 13.12.1996 року (а.с.242), відповідач [PERSON] та гр. [PERSON] реалізували своє право на приватизацію квартири на [ADDRESS] . Згідно копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.243), така квартира була піддана реконструкції, її загальна площа збільшилась і на цей час становить 153,1 кв.м. Відповідач [PERSON] є одним із співвласників цієї квартири, а відтак, виселення її із спірної квартири не поставить її у таке ж нещасне становище, як це наприклад, мають інші особи, які не мають власного житла чи не можуть дозволити собі продовжувати мешкати на привабливих для них ділянках або в будинках чи квартирах. Також, на думку суду не буде поставлена в таке ж становище відповідач [PERSON] , оскільки, як вбачається, між нею та [PERSON] існує тісний зв`язок як між донькою і мамою, де остання, будучи співвласником у квартирі площею понад 150 кв.м., може забезпечити свою доньку житлом. В будь-якому випадку, як уже зазначав суд з посиланням на практику ЄСПЛ, питання забезпечення особи житлом лежить в політичній площині і цим рішенням не вирішується. Також, суд не може не згадати про умови мирової угоди, яку запропоновувала відповідач [PERSON] (а.с.173, 174) і згідно якої вона та її мати готові виселитись із спірної квартири взамін на те, що: позивач відмовиться від даного позову, а також позову про регрес до солідарних боржників - споживачів житлово-комунальних послуг; [PERSON] відмовиться від позову про регрес до солідарних боржників - споживачів житлово-комунальних послуг; позову до [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на будівельні матеріали (справа № 464/5344/16-ц) та позову до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В свою чергу, окрім добровільного виселення відповідач [PERSON] відмовляється від свого позову про визнання недійним договору купівлі-продажу від 27.03.2019 року (справа № 463/3962/19), а також від позову про визнання права власності за набувальною давністю (справа № 463/578/19). Іншими словами, по відношенню до позивача, відповідачі готові самостійно виселитись з спірної квартири та відмовитись від двох своїх позовів взамін на не пред`явлення до них регресної вимоги щодо заборгованості за житлово-комунальні послуги. На думку суду, готовність відповідачів добровільно виселитись на таких досить простих для позивача умовах, а також наявність у відповідача [PERSON] альтернативного житла, з одного боку, додатково підтверджує, що після виселення їхнє становище не буде настільки нещасним, що це б становило непропорційне втручання у їхні права, гарантовані статтею 8 Конвенції, а з іншого, звільняє суд від обов`язку більш детально аналізувати дотримання критерію пропорційності оскаржуваного заходу ніж так, як він це зробив вище. З іншої сторони, готовність відповідача [PERSON] відмовитись від позову про визнання недійним договору купівлі-продажу та від позову про визнання права власності за набувальною даністю лише додатково підтверджують висновки суду, що існування таких справ, само по собі, не може свідчити про непропорційність застосування оскаржуваного заходу. Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, права відповідачів, які очевидно мають альтернативне житло, не можуть перевалювати над правами позивача щодо мирного володіння його майном та його правом на повагу до сімейного життя. У підсумку, після врівноваження різних конкуруючих інтересів та з врахуванням усіх аргументів сторін на думку суду виселення відповідачів з квартири, яка належить позивачу є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Таким чином, засновані у цій справі заходи не є несумісними із вимогами статті 8 Конвенції. Інші гуманітарні міркування, які могли б вимагати іншого результату, не можуть бути використані як підстава для висновку про відмову в позові, який був би рівнозначним узаконенню поживання відповідачів у квартирі без законних підстав, і покладенню на позивача непомірного зобов`язання забезпечити, аби відповідачі мали житло. З огляду на факти справи, доводи сторін та висновки суду за статтею 8 Конвенції щодо виселення в тому числі відповідача [PERSON] , суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності окремо розглядати питання за статтею першою Першого протоколу до Конвенції (відносно відповідача [PERSON] ). Щодо способу захисту. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. У своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який висловлено у справі № 653/1096/16-ц (постанова від 04.07.2018 п. 96) допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Як уже зазначалось вище, обоє відповідачів зареєстровані в квартирі та проживають в ній на даний час. Незважаючи на те, що у справі № 463/1355/13-ц встановлено відсутність у відповідача [PERSON] права на проживання у спірній квартирі, відповідно до практики ЄСПЛ на неї поширюються гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції. Крім того, згідно встановлених обставин, відповідачі відмовляються від добровільного виселення. Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц (провадження № 61-8142св18) та від 06 серпня 2020 року у справі № 324/783/18 (провадження № 61-3146св20). Як наслідок, суд не вбачає перешкод в ухваленні рішення про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування і одночасно, виселення їх з цієї квартири, оскільки з огляду на фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, саме такий спосіб захисту буде найбільш ефективним для відновлення права позивача на квартиру, якого відповідачі не визнають. При цьому, враховуючи дотримання гарантій, визначених статтею 8 Конвенції, висновки про що суд навів вище, а також беручи до уваги той факт, що питання забезпечення відповідачів житлом не є питанням цього судового рішення, виселення відповідачів належить провести без надання їм іншого житла. Тому, суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1536,80 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 11). Позивач у своїй першій заяві по суті справи не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Крім того, всупереч вимогам ч.8 ст.141 ЦПК України до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач поніс або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, понесені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову в повному обсязі, у відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені відповідачами судові витрати також не підлягають відшкодуванню. Третя особа [PERSON] після вступу до участі в справі та до її завершення не заявляв про понесені ним судові витрати. Відповідно, такі також не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved