Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивує тим, що 13.01.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було підписано заяву № DNH4KP87860011 про отримання банківських послуг, відповідно до умов якої останній отримав строковий кредит в розмірі 4 688,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі передбаченому договором на суму залишку заборгованості за кредитом. Умовами договору визначено, що банк надає клієнту строковий кредит у сумі 4 688,72 грн., на строк з 13.01.2006 по 25.12.2007 р. включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих коштів та отримання відсотків за їх користування. Позивач вказує на те, що датою 25.12.2007 в договорі з відповідачем саме визначено кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання [PERSON] своїх грошових зобов'язань за договором та припинення зобов'язань за договором та припинення зобов'язань вцілому. Виходячи з вищевикладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з боржника на свою користь суму заборгованості по нарахованих на прострочену заборгованість відсоткам за період відповідний збільшеному терміну позовної давності встановленого п. 5.5 умов, з 01.12.2012 по 01.12.2017 за наступним яка становить згідно з наданого розрахунку 12 575,97 грн. та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача Ліпич І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], щодо задоволення позову заперечувала. В своїх поясненнях посилалась на те що стороною позивача було пропущено строки позовної давності. Вказує на те, що у Луцькому міськрайонному суді Волинської області розглядалась справа №161/3311/13-ц, н/п 2/161/4666/16, головуюча суддя Івасюта Л.В., за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якій було ухвалено рішення суду (а.с. 39-40). В задоволенні позову відмовлено повністю. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556 ЦК України. Судом встановлено, що 13.01.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було підписано заяву № DNH4KP87860011 про отримання банківських послуг, відповідно до умов якої останній отримав строковий кредит в розмірі 4 688,72 грн. на строк з 13.01.2006 по 25.12.2007 р. включно, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у заяві та умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки (а.с. 6-10). Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Разом з тим, судом встановлено, що 22.02.2013 позивач уже звертався з позовом до суду до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. Після скасування заочного рішення у справі від 11.03.2013, рішенням Луцького міськрайонного суду від 19.12.2016 було відмовлено в задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з пропуском строків позовної давності. З матеріалів даної справи, а саме з розрахунку заборгованості (а.с.5) вбачається, що відповідачем було здійснено останній платіж за кредитом 25.01.2008. Інших платежів на користь банку відповідач не здійснював. Матеріали справи свідчать про те, що за умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредитних коштів частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором, а також встановлена відповідальність за несвоєчасне погашення мінімального платежу. Згідно з положеннями ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст.261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст..261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна заява датована 03.01.2018, провадження у справі відкрито 09.01.2018, тобто після спливу трьох років. За таких умов, є підстави відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України про застосування судом позовної давності за заявою сторони у спорі. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Як слідує зі ст.266 ЦК України, зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки позивачем у заявленому позові ставиться питання про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами, то суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі , в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed