Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позові вказує, що 29.07.2008 року між банком, яким є - ПАТ «Плюс Банк», який в подальшому 13.10.2013 року змінив назву на ПАТ «Ідея Банк» та громадянином України, яким є [PERSON] було укладено кредитний договір № 807.70069 , згідно якого останній отримав кредит. Відповідно до умов вказаного договору Відповідач - [PERSON] отримав кредит у сумі 19 296,00 дол. США, 29.07.2015. ПАТ «Плюс Банк» свої зобов'язання за Договором виконав, надавши Відповідачу кредит у сумі 19 296,00 дол. США. У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним -чином не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 33 488,76 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 868 028,66 грн. з яких: основний борг у сумі 2 451,43 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 63 541,07 грн.; прострочений борг у сумі 13 916,79 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 360 723,20 грн., прострочені проценти у сумі 17011,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 440 946,89 грн. строкові проценти у сумі 108,7 доларів США , що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 2 817,50 грн., нарахована плата за обслуговування кредитом у сумі 0 , що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 0 грн., прострочена плата за обслуговування кредиту у сумі 0 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 0 грн., пеня у сумі 0 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 0 грн., а також, віндикаційних витрат у сумі 8 405,00 грн. та дебіторської заборгованості у сумі 0 грн. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про час та день розгляду справи. Від нього до суду поступила заява в якій позов підтримує в повному обсязі і просить розглядати справу у його відсутність. Відповідач та представник в судовому засіданні позов не визнали подали письмове заперечення в якій просили провадження по справі закрити , оскільки згідно заочного рішення Вижницького районного суду від 30 листопада 2010 року позов ПАТ «Плюс Банк», який змінив назву ПАТ «Ідея банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29.07.2008 року за № 807.700069, задоволено . Рішення набрало законної сили. У разі відмови у закритті провадження просив застосувати строки позовної давності і відмовити у задоволенні позову за не доведеністю суми боргу. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що 29.07.2008 року між банком, ПАТ «Плюс Банк», який в подальшому 13.10.2013 року змінив назву на ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 807.70069 , згідно якого останній отримав кредит у сумі 19 296,00 дол. США строком до 29.07.2015 року, що підтверджується копією договору . З умовами кредитного договору відповідач погодився, про що свідчить його підпис у договорі. Згідно заочного рішення від 30 листопада 2010 року позов ПАТ «Плюс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з відповідача заборгованість на користь позивача за кредитним договором № 807.70069 від 29.07.2008 року в сумі 157975,01 гривень та судові витрати. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до розяснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №7 від 07.02.2014 року) зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Згідно відповіді відділу державної виконавчої служби Вижницького управління юстиції від 30.09.2015 року вказано, що виконавчий лист за №2-967/10 р. від 27.11.2010 року постановою державного виконавця від 27.12.2010 року повернуто стягувачу без виконання на підставі ч.1 п.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження ». Станом на 30.09.2015 року на виконанні у відділі державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції вищевказаний виконавчий лист не перебуває. Згідно розрахунку заборгованості №2 за кредитним договором 807.70069 від 29.07.2008 року за період з 19.10.2010 по 13.02.2015 року становить 14064,82 доларів США прострочені відсотки та віндикаційні витрати в сумі 4200,00 грн. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що посилання відповідача в запереченні на закриття провадження по справі не знайшло своє підтвердження та спростовується матеріалами цивільної справи, оскільки відповідач належним чином не виконав зобов»язання за кредитним договором тому стягненню підлягають суми передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, а саме стягнення відсотків в сумі 14064,02 долара США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.07.2015 року становить 309408,44 гривень . Що стосується вимог про стягнення віндикаційних витрат в сумі 4200 гривень. Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, зокрема, це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Звертаючись з віндикаційними вимогами, позивач повинен підтвердити його право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, а також факт наявності майна у незаконному володінні відповідача та факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном. Виходячи зі змісту наведених норм, слідує, що власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову воно фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об'єктом віндикаційного позову можуть бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно або ж майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Позов власника про витребування майна з чужого незакон ного володіння (віндикаційний позов) відноситься до речово-правових заходів захисту відносин власності. Вказані заходи протиставляються зобов'язально-правовим заходам захисту відносин власності, які на відміну від речово-правових застосовуються у випадках, коли власник пов'язаний з правопорушником зобов'язальними відно синами. Отже, за умови наявності між власником та правопорушником зо бов'язальних відносин, що виникли з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК, речово-правові заходи захисту відносин власності застосовані бути не можуть. Як наслідок договірних відносин посилання позивача на норми права, що регулюють речово-правові відносини, не можуть бути визнані судом обґрунтованими. Віндикаційні витрати в сумі 4200 грн. нічим не підтверджена та не зазначені підстави для стягнення таких витрат. Також суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про застосування до позову строків позовної давності не підлягає застосуванню з наступних підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до п.п.1.1. Кредитного договору 807.70069 від 29.07.2008 року укладеного між сторонами термін дії договору до 29.07.2015 року. Таким чином позивачем не пропущено строк позовної давності за вищевказаним договором. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст.2, 15, 267,526, 530, 536, 554, 599, 610, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial