Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 14.04.2016 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 гри., без позбавлення права керування транспортним засобом. Зокрема, встановлено, що відповідач 31 грудня 2015 року близько 17:30 год. керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись по проїзній частині дороги вул. Кн. Ольги, у напрямку руху до вул. [PERSON], біля буд. .№ 19 порушив діючі вимоги ПДР України, затверджені Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями відповідно до постанови КМУ № 136 від 06.03.2013, а саме: .1.п.1.5, п.1.10 (в частині значення термінів «пішохідний перехід», «небезпека для руху»), Р.2 п.2.3 пп. «б» і «д», Р.12 п. 12.3 та Р. 18 п.18.1 ПДР України, що проявилось у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, чим створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому у цей час переходив проїзну частину дороги справа на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу пішохід [PERSON], не зупинився щоб дати дорогу пішоходу, для якого могла бути створена небезпека, внаслідок чого відбулась дорожньо-транспортна пригода, яка виявилась у наїзді керованим ним автомобілем на потерпілого [PERSON], внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 59/2016 від 16.02.2016 року відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції лівої ноги. [PERSON] знаходився на стаціонарному ліку ванні у травматологічному відділенні з 31.12.2015 по 02.02.2016. Загальна сума затрачених коштів на лікування [PERSON] становить 6145,59 грн. та станом на день пред'явлення позову відповідачем не відшкодовані. Просить позов задовольнити. В судове засідання сторони та третя особа не зявилися, подали на адресу суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити у їх відсутності. У своїй заяві відповідач [PERSON] також зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, складу суду довіряє. Дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 14.04.2016 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100,00 гри., без позбавлення права керування транспортним засобом. Згідно з вироком суду, відповідач 31 грудня 2015 року близько 17:30 год. керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись по проїзній частині дороги вул. Кн. Ольги, у напрямку руху до вул. [PERSON], біля буд. .№ 19 порушив діючі вимоги ПДР України, затверджені Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями відповідно до постанови КМУ № 136 від 06.03.2013, а саме: .1.п.1.5, п.1.10 (в частині значення термінів «пішохідний перехід», «небезпека для руху»), Р.2 п.2.3 пп. «б» і «д», Р.12 п. 12.3 та Р. 18 п.18.1 ПДР України, що проявилось у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, чим створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому у цей час переходив проїзну частину дороги справа на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу пішохід [PERSON], не зупинився щоб дати дорогу пішоходу, для якого могла бути створена небезпека, внаслідок чого відбулась дорожньо-транспортна пригода, яка виявилась у наїзді керованим ним автомобілем на потерпілого [PERSON], внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 59/2016 від 16.02.2016 року відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції лівої ноги. Відповідно до приписів частини 4 статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як випливає з листа Комунальної 8-ої міської клінічної лікарні м. Львова, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні з 31.12.2015 по 02.02.2016 року. Загальна сума затрачених коштів на лікування [PERSON] становить 6145,59 грн. Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону № 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Враховуючи наведене вище, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов'язкового страхування страховою компанією, а підлягають відшкодуванню особою, яка завдала шкоду. Такого по суті висновку й дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1343цс15. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов є підставним та підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved