Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке придбав 15.02.2016 за договором купівлі-продажу №423, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., але позбавлений можливості реалізувати свої права як власника майна, тобто вільно володіти майном, використовувати його у власних інтересах та отримувати вигоду, оскільки приміщення використовується іншими невідомими особами. 26.05.2016 позивачем встановлено, що належне йому приміщення використовується, як магазин чоловічого одягу марки «Вillionaire». Оскільки позивач не мав можливості самостійно встановити осіб, які самовільно, без жодних законних підстав зайняли та використовують для здійснення підприємницької діяльності належне йому приміщення, ним подано заяву про вчинення злочину, що передбачений ч. 1 ст. 162 та ч. 2 ст. 192 КК України, на підставі якої СВ Соборного ВП Дніпропетровського відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській обл. було зареєстроване в ЄРДР за № 12017040650001489 та №12017040650001488 кримінальні провадження. Під час проведення слідчих дій в рамках кримінального провадження за № 12017040650001489 було встановлено, що приміщення за адресою: [ADDRESS], займає Відповідач. Оскільки між позивачем та відповідачем жодних договорів, які б надавали відповідачу право користуватись приміщенням, належним позивачу, не укладалось, позивач не уповноважував жодних осіб на вчинення будь-яких дій від його імені щодо надання прав користування зазначеним приміщенням, у відповідача відсутні будь-які законні підстави для використання приміщення, тому позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання нежитловим приміщенням - магазином непродовольчих товарів, розташованим за адресою: [ADDRESS], шляхом звільнення даного приміщення від неправомірного перебування у ньому відповідача, від її майна та майна інших осіб та передати позивачу (його представнику) ключі від приміщення; заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, в тому числі здійснювати підприємницьку діяльність, у вказаному нежитловому приміщенні. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність його та позивача, в заяві зазначив, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заперечень та жодних клопотань, в тому числі пояснень про причини неявки від відповідача не надходило, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача за правилами ст. 169,224,225,226 ЦПК України - заочно. В судове засідання сторони не з'явилися, тому, відповідно правил ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Як встановлено судом, 15.02.2016р. позивачем за договором купівлі-продажу № 423, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. було придбано у [PERSON] нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів, розташований за адресою: [ADDRESS]. 06.06.2017 р. в рамках кримінального провадження за № 12017040650001489, зареєстрованого на підставі заяви позивача про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 та ч. 2 ст. 192 КК України, були проведені слідчі дії: обшук нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS], та встановлено, що на момент проведення обшуку дане нежитлове приміщення займала відповідач з метою здійснення підприємницької діяльності з продажу чоловічого одягу марки «Вillionaire». Як підставу знаходження відповідача, зайняття нею приміщення і здійснення в ньому підприємницької діяльності, при обшуку представником відповідача було надано Договір оренди нежитлового приміщення від 01.05.2017р., підписаний між Орендарем - відповідачем та Орендодавцем - Фізичною особою-підприємцем [PERSON] Відповідно до умов цього договору дане приміщення надається відповідачу в суборенду Орендодавцем, який користується даним приміщенням на підставі Договору оренди приміщення від 05.09.2012 р. Проте, існування Договору оренди від 05.09.2012 р. відповідачем не доведено, оригінал договору а ні слідству під час проведення слідчих дій, а ні суду не було представлено, як і інших доказів щодо його наявності. Крім того, відповідно приписів ст. 794 Цивільного кодексу України (за редакцією від 03.07.2012) Договір оренди від 05.09.2012, укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягав би державній реєстрації. Відповідно до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. (в редакції від 28 січня 2003 р.), Порядку ведення реєстру прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 р., на території України реєстрації підлягають права власності на нерухоме майно і таку реєстрацію покладено на комунальні підприємства, бюро технічної інвентаризації, які вносять записи про виникнення, існування або припинення означених прав до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак, Договір купівлі-продажу даного приміщення від 19.09.2012, на підставі якого власником стала [PERSON], яка в свою чергу в 2016 році відчужила приміщення позивачу, був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дмухом Б.Л. та зареєстрований в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради і містить в собі застереження, що виключають існування відносин оренди та виключають існування договору оренди даного приміщення, в тому числі договору оренди від 05.09.2012 р. П. 7. Договору купівлі-продажу від 19.09.2012 було передбачено, що Продавець свідчив, що нежитлове приміщення, яке продавалося, на момент укладання договору нікому іншому не було продане, не подароване, …, зареєстрованих чи незареєстрованих прав щодо неї у третіх осіб, в тому числі, але не виключно, за договорами найму (оренди) чи шлюбними контрактами, як в межах так і за межами України не було. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК правочин, який підлягає державній реєстрації є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Тобто, договір оренди нежитлового приміщення, який підписаний на строк більше ніж три роки і не був зареєстрований відповідно до норм закону, не може породжувати для його суб'єктів бажаного правового результату, а врешті й відповідних прав та обов'язків їх сторін. Таким чином, Договір оренди нежитлового приміщення від 05.09.2012 не несе в собі правових підстав користування приміщенням Орендарем та надання цього приміщення останнім в суборенду відповідачу, а отже відсутні і правові підстави користування відповідачем даним приміщенням. З 15.02.2016р. законним власником нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS] є позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як встановлено судом, позивач, як власник нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS], жодних рішень щодо розпорядження своїм майном шляхом передання його у користування відповідачу не приймав та не мав наміру приймати, жодних договорів з відповідачем щодо користування приміщенням не укладав, і не надавав повноважень будь-яким особам на вчинення від його імені дій з розпорядження належним позивачу житловим приміщенням, в тому числі з передання приміщення у користування відповідачу. З наявних доказів у матеріалах справи вбачається, що позивач неодноразово направляв вимогу про звільнення приміщення. Відповідачу було відомо про те, що він створює перешкоди позивачу у реалізації свого права як власника приміщення і про вимоги звільнення даного приміщення. Про це свідчить присутність представника відповідача в приміщенні при проведені слідчих дій в рамках кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, що полягали у незаконному проникненні до володіння позивача та його зайняття (ч. 1 ст. 162 КК України ) та у незаконному користуванні його майном, в наслідок чого позивач позбавлений можливості користуватися ним у власних інтересах (ч. 2 ст. 192 КК України), що підтверджується копією матеріалів кримінального провадження, які містяться в матеріалах даної цивільної справи. Станом на час розгляду справи нежитлове приміщення, власником якого є позивач, не було звільнене відповідачем. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про порушення прав позивача як власника приміщення у вільному користуванні та розпорядженні ним і відсутність у відповідача законних підстав знаходження та використання для здійснення підприємницької діяльності нежитлового приміщення - магазину непродовольчих товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплене в Україні на конституційному рівні принципом непорушності права власності. Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Тому слід ураховувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення ст. 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом ст. 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Жодна особа не може користуватися нежитловим приміщенням без згоди на це його власника. Права власника можуть бути обмежені лише в законному порядку. З огляду на викладене та враховуючи, що позивач має право власності на спірне майно, на захист якого звернувся до суду, судом встановлено втручання відповідача в мирне володіння позивача його майном та перешкоджання з боку відповідача позивачеві у здійсненні свого права власності на майно, тому слід збов'язати [PERSON] звільнити нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів, розташований за адресою: [ADDRESS], від її майна та майна інших осіб та передати ключі від приміщення [PERSON] та/або його законному представнику; заборонити [PERSON] вчиняти будь-які дії, в тому числі здійснювати підприємницьку діяльність, в нежитловому приміщенні - магазині непродовольчих товарів, розташованому за адресою: [ADDRESS]. Крім цього на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача оплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі 1280 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved