Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11 липня 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № MKH7AE0000113727, згідно якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 13 497,21 доларів США терміном до 10 липня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, відтак станом на 07 листопада 2019 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 134 524,64 долари США, з яких: 15 857,06 доларів США - заборгованість за кредитом; 6 385,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 357,79 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також 110 924,31 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідача заборгованість за відсотками у розмірі 6 385,48 доларів США. Відповідач [PERSON] подав письмові пояснення, в яких просив у задоволенні позову відмовити повністю та зазначив, що позивачем подано позов про стягнення з нього заборгованості у розмірі 6 385,48 доларів США як часткову суму з обрахованої загальної заборгованості 134 524,64 долари США, яка у свою чергу нібито виникла з умов і розрахунків Кредитного договору № MKH7AE0000113727 від 11 липня 2008 року, за яким йому було надано кредит у сумі 13 497,21 доларів США. Із позовними вимогами, мотивами та процесуальними діями банку щодо їх оформлення погодитися не може через порушення норм матеріального та процесуального права. Так позивачем при обґрунтуванні своїх вимог порушено принцип та вимоги належності, допустимості та достовірності доказів; суду не надано банківську ліцензію, яка б діяла на момент видачі кредиту у валюті - долари США, тобто з датою документу принаймні липня 2008 року. В той же час за загальним правилом діючого цивільного законодавства України, зокрема ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня, а юридичні особи можуть здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Крім цього, звертає увагу на порушення позивачем загальних засад цивільного судочинства, зокрема таких як справедливість та розумність, у розрізі нарахованої заборгованості за кредитом, яка у десять разів перевищує розмір кредиту, що надавався у сумі 13 497,21 доларів США. Також позивач подав заяву про застосування позовної давності, в якій зазначає, що у Кредитному договорі у п. 17.1.5. вказано строк закінчення договірних відносин між сторонами - 10 липня 2013 року. У п. 14.11 сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п`ять років. Позивачем подано позов у листопаді 2019 року, а відтак, якщо відраховувати термін 5 років від 10 липня 2013 року, то очевидно, що позивач на підставі пропущеного строку позовної давності втратив право на свої вимоги ще у липні 2018 року. У свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» подало відповідь на відзив, в якому посилається на те, що позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, в той час як відповідач такі умови порушив та не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення кредиту, у зв`язку з чим виникла заборгованість. На момент укладення кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операцій не вимагалася; права банку посвідчувала ліцензія від 04 грудня 2001 року на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті. Також зазначає, що звинувачення відповідача, що банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами; доказів того, що відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладання до суду не надано. До того ж відповідач належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами, а відтак вважає, що відповідач лише намагається уникнути відповідальності за допущення простроченого кредитного зобов`язання. Щодо строків позовної давності зазначає, що відповідно до п. 15.1 Договору, такий діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а оскільки позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, будь яких доказів цього не надав, такий договір не можна вважати виконаним. Відтак, оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності при зверненні до суду позивачем дотримано. На підставі вищенаведеного просить задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак при зверненні до суду з позовною заявою одночасно заявляла клопотання, у якому просила розглянути справу без її участі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 11 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитно-заставний договір № MKH7AE0000113727, за яким банк надав кредит у розмірі 13 497,23 доларів США, з датою погашення 10 липня 2013 року та процентною ставкою 17,04 % річних. Предметом застави за вказаним договором виступив легковий автомобіль марки «BMW 523i», р/н [NUMBER] , який належав на праві власності позичальнику (а. с. 7-11, 12). Згідно п. 2.1. вказаного Договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених у Договорі, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов Договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання. Разом з цим встановлено, що відповідач [PERSON] порушив зобов`язання по кредитному договору. Таким чином, заборгованість за ним станом на 07 листопада 2019 року склала 134 524,64 долари США, з якої 15 857,06 доларів США - заборгованість за кредитом; 6 385,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 357,79 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також 110 924,31 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором (а. с. 4-5). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Розрахунок заборгованості позивача не є належним доказом, який доводить обґрунтованість вимог Банку. Такий висновок узгоджується з позицією ВС, що наведена у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. Також позивачем не надано суду первинних документів, що свідчать про виконання Банком перед позичальником умов договору з надання позики саме в розмірі визначеному кредитним договором. Не надано суду особового рахунку позичальника [PERSON] , що підтверджує або спростовує внесення ним на поточний рахунок [NUMBER] коштів та списання їх на погашення заборгованості згідно умов договору та графіку платежів. В той же час відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верхового Суду України, викладеним у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової. Як вбачається з матеріалів справи, погашення заборгованості за Кредитно-заставним договором, укладеним сторонами 11 липня 2008 року, передбачено щомісячними платежами. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що останню проплату за вказаним кредитним договором було здійснено 29 квітня 2013 року у розмірі 12,84 доларів США в рахунок погашення пені за користування кредитом (а. с. 5), а у рахунок погашення процентів та комісії у сумі 53,87 доларів США та 45,18 доларів США відповідно - ще раніше, а саме 29 січня 2009 року (а. с. 4). Пунктом 14.11 Кредитно-заставного договору сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентів за користування Кредитом, неустойки тривалістю у п`ять років. З даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 12 грудня 2019 року, тобто поза межами строків як загальної, так і спеціальної позовної давності, що, з урахуванням заяви відповідача про її застосування, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Будь-яких доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку позивачем суду не надано. Таким чином, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, а тому вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача процентів, про стягнення яких заявляє банк. Зазначене узгоджується з Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18 у справі № 444/9519/12. Згідно із ст. ст. 10, 12, 81, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, на підставі поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з цим позовом відшкодування не підлягають.

Outcome: dismissed