Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2018 року по 01 листопада 2020 року в сумі основного боргу 32171,89 грн та судові витрати у справі, у тому числі й витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач на підставі ордеру є користувачем квартири [ADDRESS] . Вказує на те, що зазначений будинок [ADDRESS] перебуває у державній власності та на праві господарського відання закріплений за Дніпровським індустріально-педагогічним технікумом. Технікум, як балансоутримувач, надає мешканцям житлових квартир житлово-комунальні послуги, а саме: надання спеціально облаштованих приміщень гуртожитку для проживання та надання особам, що проживають в цих приміщеннях, комунальних послуг та послуг з експлуатації та господарського обслуговування будинків і приміщень. Відповідач постійно затримувала сплату за спожиті житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим позивачем неодноразово складалися акти звіряння розрахунків та претензії щодо погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Проте відповідач неодноразово відмовлялася від отримання актів та претензій не відчиняючи двері, про що, зокрема, 13.05.2020, 12.08.2020, 19.11.2020 були складені відповідні акти. 18 грудня 2020 року позивач спрямував відповідачу претензію щодо погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, відповіді на яку не отримав, а тому вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 17 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що борг, який виник станом на 01.01.2018 в сумі 18951,75 грн не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Заборгованість за період з 2018 року по теперішній час також не підлягає задоволенню, оскільки позивач не є виконавцем житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та будь-який договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем відсутній. Вказує, що їй позивачем не надсилалася та не вручалася претензія про сплату боргу. Крім того, зазначила, що позивачем ніяких комунальних послуг в будинку не надається, управління будинком не здійснюється, а нею оплата за теплопостачання, водопостачання, водовідведення та за електроенергію здійснюється по прямим договорам з постачальниками даних послуг. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. На балансі позивача на праві господарського відання перебуває гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , який перебуває у власності держави (а.с.44-47). На підставі ордеру №3631 серії І, виданого 15 грудня 2000 року на підставі рішення виконкому Індустріальної Ради народних депутатів в м.Дніпропетровську №1010, відповідачу та її чоловіку [PERSON] надано право на зайняття квартири [ADDRESS] (а.с.7). З 29 січня 2001 року по даний час відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8,67). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, судом встановлено, що \~сторони шлюбно-сімейні\~відносини не\~підтримують та\~загальне господарство\~не ведуть\~з січня\~2009\~року.Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2009 року затверджено текст мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] і розподілено майно подружжя. Із зазначеної ухвали суду вбачається, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи дані обставини, суд не вбачає необхідності залучати [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (а.с.239-242). Наказом Дніпровського індустріально-педагогічного технікуму №434/01-02 від 27 грудня 2019 року встановлено з 01 січня 2020 року розмір вартості послуги з проживання для мешканців житлових квартир, що розташовані в гуртожитку житловому будинку за адресою: [ADDRESS] » у сумі 1,14 грн за 1 кв.м., враховуючи діючі норми (а.с.9). Калькуляцією вартості проживання для мешканців житлових квартир, що роташовані в гуртожитку житловому будинку за адресою: [ADDRESS] » з 01 січня 2020 року, затвердженою директором Дніпровського індустріально-педагогічного\~технікуму 27\~грудня2020 року, передбачено, що у вартість проживання за місяць враховано: витрати на оплату праці, в т.ч. бухгалтер; нарахування ЄСВ на оплату праці відповідно до законодавства (22%), грн; безпосередні витрати та оплата послуг інших організацій; капітальні витрати (до 10%); індексація заробітної плати, інші витрати відповідно до законодавства (а.с.9 зворотна сторона). 16 січня 2020 позивачем було укладено з Товариством з додатковою відповідальністю «ДНІПРОКОМУНТРАНС» договір №3333 про надання послуг з поводження з побутовими відходами в частині вивезення та захоронення твердих побутових відходів (ТПВ), у тому числі й з розташуванням контейнеру за адресою: [ADDRESS] ; 23 січня 2020 року позивачем укладено з Комунальним підприємством «ТЕПЛОЕНЕРГО» Дніпровської міської ради договір №110436 про закупівлю пари та гарячої води та пов`язаної продукції, де місцем надання теплової енергії є [ADDRESS] ; 27 січня 2020 року позивачем укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРОВСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» договір про купівлю електричної енергії у постачальника універсальних послуг, де місцем постачання товару, у тому числі, є [ADDRESS] (а.с.48-57). З розрахунку наданого позивачем та долучених до нього документів на підтвердження виконаних робіт та понесених витрат вбачається, що станом на грудень 2020 року відповідач має перед позивачем заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 32171,89 грн (а.с.58-60,63,92-237). 05 травня 2020 року, 04 серпня 2020 року, 03 листопада 2020 року позивачем були спрямовані відповідачу претензії з приводу сплати виниклої заборгованості за надані житлово комунальні послуги, які вручені відповідачу не були через те, що вона не відчинила двері, що підтверджується копіями відповідних актів від 13 травня 2020 року, 12 серпня 2020 року та 19 листопада 2020 року (а.с.10-12,17-19). Також 18 грудня 2020 року позивачем було спрямовано відповідачу претензію з приводу сплати виниклої заборгованості за надані житлово комунальні послуги, яку відповідач отримала 21 грудня 2020 року, але не повернула другий екземпляр претензії зі своїм підписом, що підтверджується копією акту від 21 грудня 2020 року (а.с.13-16,20). Станом на час розгляду справи відповідач надані позивачем житлово-комунальні послуги не оплатила. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до Переліку платних послуг, які можуть надаватися закладами освіти, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 р. № 796, позивач, як заклад освіти, має право на надання спеціально облаштованих будинків і приміщень, що перебувають на балансі закладу освіти, для тимчасового проживання та надання громадянам, які проживають в цих приміщеннях, комунальних послуг, послуг з експлуатації та господарського обслуговування будинків і приміщень (частина 7). Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ст. 68 ЖК України, наймачі (власники) зобов`язані своєчасно вносити оплату за комунальні послуги. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Станом на час розгляду справи відповідач надані позивачем житлово-комунальні послуги не оплатила. При цьому розмір існуючої заборгованості відповідачем не спростовано та розрахунок розміру заборгованості відповідачем не оспорюється. Доводи відповідача з приводу того, що позивачем ніяких комунальних послуг в будинку не надається, управління будинком не здійснюється судом до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються дослідженими доказами. Також судом не беруться до уваги доводи відповідача з приводу того, що позивач не є виконавцем житлово-комунальних послуг в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а тому в задоволенні позову слід відмовити, оскільки такі доводи ґрунтуються на довільному тлумаченні діючого законодавства. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належних та допустимих доказів того, що відповідачем оплата за теплопостачання, водопостачання, водовідведення та за електроенергію здійснюється по прямим договорам з постачальниками даних послуг, та така здійснена нею оплата впливає на розмір спірної заборгованості останньою суду не надано. Крім того, судом не враховуються доводи відповідача з приводу того, що позов не підлягає задоволенню з підстави того, що будь-який договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем відсутній, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України 9 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною другої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Відповідач у встановленому законом порядку не відмовлялася від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем надано не було. Крім того, згідно з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково здійснювала оплату за отримані послуги, що підтверджує визнання нею свого обов`язку оплачувати надані послуги (а.с.63). З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, внаслідок чого станом грудень 2020 року утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у визначеному позивачем розмірі, позовні вимоги є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2018 року по 01 листопада 2020 року у розмірі 32171,89 грн, але до цього періоду також включив і суму заборгованості у розмірі 18951,75 грн, яка утворилася до 01 січня 2018 року, та суму заборгованості за листопад 2020 року у розмірі 121,14 грн, яку позивач відповідно до змісту позовних вимог не просить стягнути з відповідача. Отже, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01 січня 2018 року по 01 листопада 2020 року у розмірі 13099 грн (32171,89-18951,75-121,14). Суд враховує заяву відповідача про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем пред`являючи даний позов до суду було сплачено судовий збір у сумі 2102 грн (а.с.6). Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання послуг з адвокатської діяльності від 16 грудня 2019 року, копію додатку №1 до договору, де зазначені найменування та вартість послуг, погодинний розрахунок від 28 грудня 2020 року, з якого встановлено, що позивачу надано професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн (а.с.61-62,64). Таким чином,\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають\~стягненню судові\~витрати зі\~сплати судового\~збору та\~витрати на\~професійну правничу\~допомогу у\~загальному розмірі\~1670,16\~грн ((2102+2000)* 13099/32171,89). Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу судом враховується, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача не надходило, обставини щодо неспівмірності витрат суду не повідомлялися та не доводилися. Крім того, судом враховано правову позицію, викладену в постанові від 12 лютого\~2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Outcome: partial