Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про відповідальність за порушення грошового зобов`язання, посилаючись на те, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2015 року частково задоволено позов КС «Станіславська» до поручителів [PERSON] та до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором солідарному порядку в сумі 14071,13грн. з яких 10151,46грн. основна сума кредиту та 3676,07грн. проценти. Дане рішення суду набрало законної сили 14.03.2016 року. Виконавчий лист по справі видано 21 березня 2016 року. Боржники вказане судове рішення в добровільному порядку не виконували. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Просить постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Кредитної спілки «Станіславська» 16077,43 грн. процентів та 4080,12 грн., інфляційні нарахування від простроченої суми а також судовий збір у розмірі 1921,55 грн. 02.05.2019 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Кредитної спілки «Станіславська» про стягнення 5 508,04 грн. матеріальних збитків, 50 000,00 грн. моральної шкоди та 2 689,40 грн. витрат по оплаті судового збору (83-86). Ухвалою суду від 29.07.2019 року вищевказані позови об`єднані в одне провадження ( а.с. 133). Представник позивача за первісним позовом ( відповідач за зустрічним позовом ) в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсудності про що подав через канцелярію суду заяву, крім того, вимоги позову підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] просив відмовити. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] ( позивач за зустрічним позовом) та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться їх письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності, зокрема [PERSON] підтримала позицію викладену у відзиві на позов та заперечення на відповідь на відзив, просила відмовити в задоволенні первісного позову та підтримала зустрічну позовну заяву, яку просила задоволити. ( а.с. 127-128). Відповідач за первісним позовом [PERSON] підтримав позицію викладену у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні первісного позову. ( а.с. 126). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена була належним чином про що свідчить поштова кореспонденція , яка направлялася на її адресу ( а.с. 152) , однак повернулася. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2015 року позовні вимоги Кредитної спілки «Станіславська» про стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] були задоволені частково та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь КС «Станіславська» 14 071,13 грн. заборгованості та 243,60 грн. судового збору (а.с.4-5). 21.03.2015 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист (а.с.6). Як вбачається з копій квитанцій [PERSON] вносилися кошти на погашення заборгованості (а.с.7). Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони( кредитора) певну дію. Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України і одною із таких підстав є договори та інші правочини. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що у 2018 році [PERSON] погасила своє зобов`язання (а.с.7), однак з посиланням на ч.2 ст. 625 ЦПК України та практику Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011р. у справі № 3-65гс 11 від 12 вересня 2011 р. у справі №3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі №3-89гс11, від 14 листопада 2011 року у справі № 3-116 гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11) просив стягнути з відповідачів солідарно всього 22078,55 грн., як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому суд вказує наступне. Зобовя`зання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зазначено в частині 1статті 598 ЦК України. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-939цс15 припинення зобов`язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином. [PERSON] , як стверджує і сам позивач повністю виконала рішення суду (рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.10.2015 року), а відтак виконала і зобов`язання за кредитним договором №458 від 05.10.2012 року, тобто сплатила основну суму боргу та всі нарахування згідно договору та рішення суду. Про те, що вона виконала своє зобов`язання свідчать і посилання на це позивача. У відповідності до статті 129-1 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Стаття 18 ЦПК України (Обов`язковість судових рішень) вказує, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 вказаної норми). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України). Практика Європейського суду з прав людини вкуазує, що «…право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6»( «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, п. 40). Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 368/923/17 (провадження № 61-15014св18), де серед іншого зазначено : «Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов`язання вважаються припиненими. Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості зобов`язання за кредитним договором припиняється.». За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення первісного позову. Що стосується вимог зустрічного позову то такі до задоволення не підлягають виходячи з наступного. Згідно частини 1-2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1, пунктом 2 частини 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), слід звернути увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивачем за зустрічним позовом в судовому засіданні не надано доказів тривалості, глибини проявів душевних страждань, не наведено жодної методики розрахунку розміру моральної шкоди та з яких саме підстав позивач виходив визначаючи суму завданої моральної шкоди. Згідно частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Саме по собі звернення до суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах. Таким чином, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів, тому право на звернення до суду у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушене в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Із чіткого змісту наведених норм права та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. Тобто, навіть у разі обгрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом не порушене і не оспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає. Верховний Суд України у Постанові від 18 травня 2016 р. у справі № 6-658цс15 висловив наступну обов`язкову для всіх судів України правову позицію: «Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». До аналогіних висновків дійшов Верховний Суд України у Постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де висловив наступну правову позицію: «З урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.» Також, ця ж сама позиція висловлена у постанові ВСУ у справі № 6-84цс14: «З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні». Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною та достатньо підставою для відмови у задоволенні позову. Причому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести у позовній заяві саме позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування. На підставі вищевикладеного суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову. Розподіл судових витрат між сторонами провести в порядку п.2) ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed