Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності та звільнення з під арешту. В процесі розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на транспортний засіб та звільнити з під арешту автомобіль, мотивуючи тим, що він 18.09.2008 року придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане 18.11.2004 року. Відчуження транспортного засобу відбулось шляхом видання відповідачем [PERSON] на користь позивача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом. Довіреність було укладено 18 вересня 2008 року у нотаріуса. За автомобіль позивач сплатив відповідачу 45 000 грн. Отже, в результаті таких дій позивач набув право власності на автомобіль «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. З 2008 року автомобіль знаходився у володіння позивача, який його використовував, ремонтував, страхував. 04 травня 2013 року керуючи автомобілем позивач був зупинений інспектором ДПС, який при перевірці документів повідомив позивачу що на автомобіль накладено арешт ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції за боргові зобов'язання відповідача [PERSON], автомобіль було поміщено на спеціальний майданчик у м. Чорткові, де він і знаходиться на даний час. Накладення арешту на автомобіль перешкоджає позивачу користуватися ним, порушує його право власності. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, суду пояснив, що позивач придбав у нього автомобіль згідно доручення. Вважає, що позивач є власником автомобіля «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Представник відповідача ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в попередньому судовому засіданні проти вимог позову заперечив, арешт на вказаний автомобіль був накладений правомірно, а тому немає підстав для його скасування. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 18 вересня 2008 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси при здійсненні правочинів по продажу та з питань експлуатації, а саме: керувати, а також розпоряджатись (продавати, здавати в оренду, обмінювати) автомобіль «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане 18.11.2004 року (а.с.8). 21 липня 2011 року відповідач знову надав позивачу довіреність на керування, розпорядження автомобілем «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане 18.11.2004 року (а.с.9). Вказана довіреність зареєстрована у Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.10). З 2008 року позивач автомобіль використовував для своїх потреб, однак з обліку в органах ДАІ його не зняв та не провів реєстрацію на себе (а.с.17, 18, 19, 20). Як вбачається з постанови державного виконавця від 28 січня 2011 року, на все майно, що належить відповідачу [PERSON] в сумі 669 865 грн. 91 коп. було накладено арешт (а.с.26). Згідно постанови державного виконавця від 28 лютого 2011 року, автомобіль «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане 18.11.2004 року, який належить відповідачу [PERSON] було оголошено в розшук (а.с.27). Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, договір купівлі-продажу транспортного засобу так і не було укладено. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, щ не заборонені законом, зокрема із правочинів. Довіреність не є правочином на підставі якого у особи виникає право власності, оскільки, відповідно до частини 3 статті 244 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на автомобіль, то така вимога також не може бути задоволена, оскільки позивачем та його представником не наведено суду підстав набуття [PERSON] права власності на автомобіль «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Що стосується вимоги позивача про звільнення майна з під арешту, то суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, на звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Однак, як встановлено судом, позивач не був та не є власником автомобіля «Mercedes-Benz» Vito 108 CDI, 2000 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], оскільки не оформив право власності належним чином. Арешт на автомобіль відповідачем накладено правомірно, в рамках виконавчого провадження відкритого на виконання виконавчого листа Івано-Франківського окружного адміністративного суду, згідно якого з відповідача [PERSON] підлягає стягненню в дохід державного бюджету України - 669 865 грн. 91 коп. заборгованості по сплаті податку з доходів фізичних осіб, податку на додану вартість, податку з власників транспортних засобів, штрафних санкцій та нарахованої пені (а.с.25). Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 16, 244 ч. 3, 328 ч.1 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed