Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки від 27.11.2015 року загальною площею 0,1052 га, яка розташована за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Конопниця, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272, укладений між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 1229; визнати недійсним договір купівлі продажу згаданої вище земельної ділянки від 09.06.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 384; повернути сторони договору купівлі продажу земельної ділянки від 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1229 в попередній стан, шляхом повернення у приватну власність [PERSON] (ІПН: [NUMBER]) земельної ділянки загальною площею 0,1052 га, яка розташована за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Конопниця, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272; повернути сторони договору купівлі продажу земельної ділянки від 09.06.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 384 в попередній стан, шляхом повернення у приватну власність [PERSON] даної земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.01.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п.1 якого, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність грошові кошти в сумі 537 700,00 доларів США, та зобовязалася повернути таку ж суму грошових коштів до 01.06.2014 року. Грошові кошти у строк повернуто не було, а тому 21.10.2014 року позивач звернувся у Пустомитівський районний суд Львівської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. 24.10.2014 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області було вжито заходів забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, та накладено арешт в межах суми позову, яка становить 10 352 962,20 грн., на грошові кошти та все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON], яка ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року було залишена без змін. 24.10.2014 року відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області 2014 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно [PERSON], грошові кошти, рахунки тощо, який чинний до сьогоднішнього дня. В межах вказаного виконавчого провадження [PERSON] чи її уповноважені представники із заявами про скасування заходів вжитих постановами від 24.10.2014 року та від 31.10.2014 року у відділ ДВС Пустомитівського РУЮ не зверталися. Виконавчий документ станом на сьогоднішній день перебуває на виконанні у відділі ДВС Пустомитівського РУЮ, постанови про звільнення майна боржника з-під арешту державним виконавцем не виносились. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду Львівської області в частині зменшення суми боргу, що підлягає стягненню, та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 537 700 доларів США; проценти за користування позикою від 01.01.2010 року в розмірі 277 836, 22 доларів США; 3% річних за період з 01 червня 2014 року по 10 березня 2015 року в розмірі 18 969,60 доларів США, зокрема суд вирішив стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 834 505,82 долари США, яке залишається невиконаним. Однак, не зважаючи на наявність ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року про забезпечення позову, [PERSON] відчужила наявне у неї на праві приватної власності майно на підставі договору купівлі-продажу. Ухвалою від 01.03.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою від 01.03.2017 року вжито заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті, шляхом накладення арешту на земельну ділянку загальною площею 0,1052 га, розташовану за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Конопниця, кадастровий номер 4623683400:01:001:0272. Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, та просив позовні задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, обгрунтованих клопотань на адресу суду не надходило. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. На електронну адресу суду надійшла заява про перенесення розгляду справи № 450/335/17, однак відправником даної заяви є ТзОВ «Негрін», яке не являється учасником справи. А тому суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали. Відтак, беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.01.2010 року між [PERSON] (Позикодавець) з однієї сторони та [PERSON] (Позичальник) з другої сторони було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 Договору позики від 01.01.2010 року, позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 537700,00 доларів США та зобовязувався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 537700,00 доларів США до 01.06.2014 року. 24.10.2014 року ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.12.2014 року, у цивільній справі №450/2962/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою в звязку з не виконанням грошового зобовязання, судом було вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням суду по справі законної сили, шляхом накладення арешту в межах суми позову, яка становить 10\~352\~962,20 грн., на грошові кошти та все рухоме та нерухоме майно, що належало [PERSON] У звязку із винесенням ухвали Пустомитівським районним судом Львівської області від 24.10.2014 року відділом ДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області було відкрито виконавче провадження та постановою від 24.10.2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, тощо [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. Крім цього, згідно відповіді ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області від 22.02.2016 року за № 09 26/19/3 судом встановлено, що [PERSON] або ж її уповноважені представники із заявами про скасування заходів, вжитих постановами від 24.10.2014 року та від 31.10.2014 року у відділ ДВС Пустомитівського РУЮ не зверталися, а постанова про звільнення майна боржника з-під арешту державним виконавцем не виносилася. Вказані вище обставини підтверджуються матеріалами справи, належних і допустимих доказів на спростування описаних вище фактів відповідачі не надали. Таким чином, станом на час укладення оспорюваного правочину, відповідно до чинного судового рішення, в межах його примусового виконання згідно постанови державного виконавця існувало обтяження стосовно предмету оспорюваного договору, оскільки було накладено арешт на майно продавця [PERSON], при цьому це обтяження було внесено до державного реєстру обтяжень в інтересах саме позивача [PERSON] та станом на укладення оспорюваного договору постанова про звільнення майна боржника ([PERSON]П.) з-під арешту державним виконавцем не виносилася. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково та стягнуто із [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER]) суму основного боргу за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 537 700,00 доларів США; проценти за користування позикою від 01.01.2010 року в розмірі 279 014,74 доларів США; 3% річних в розмірі 18 997,00 доларів США, в гривневому еквіваленті по курсу Національного Банку України, станом на час виконання рішення суду та понесені судові витрати по сплаті судового збору, в тому числі за подачу заяви про забезпечення позову у сумі 3889,07 грн. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 травня 2015 року змінено, зменшено суму боргу, що підлягає до стягнення та частину другу резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER]) на користь [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER]) суму основного боргу за договором позики від 01.01.2010 року в розмірі 537 700 (пятсот тридцять сім тисяч сімсот) доларів США; проценти за користування позикою від 01.01.2010 року в розмірі 277 836, 22 доларів США (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот тридцять шість доларів 22 центи); 3% річних за період з 01 червня 2014 року по 10 березня 2015 року в розмірі 18 969,60 (вісімнадцять тисяч девятсот шістдесят девять доларів США 60 центів)». В решті рішення суду залишено без змін. Як встановлено судом, вказане рішення станом на час вирішення цього спору, не виконане, що підтверджується наявними у справі доказами. А тому, доводи позивача про існування боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] станом на час вчинення оспорюваного правочину як і станом на час вирішення спору, суд вважає доведеними. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 27.11.2015 року між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки за № 1229 відповідно до п. 1.1. якого Продавець передав у власність Покупця, а Покупець прийняв у власність від продавця земельну ділянку площею 0,1052 га, розташовану за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с. Конопниця, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272. Відповідно до п. 2.1. Договору № 1229, Продавець стверджує та гарантує, що земельна ділянка набута ним із дотриманням всіх вимог законодавства України, стверджує, що йому невідомі обставини при яких набуття ним права власності на земельну ділянку порушувало б його право власності третіх осіб на земельну ділянку, гарантує, що відчужувана земельна ділянка на момент підписання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, не відчужена іншим способом, як юридична адреса вона не використовувалась, під забороною (арештом) та іпотекою/заставою (в тому числі податковою) не перебуває. Продавець стверджує, що щодо відчужуваної земельної ділянки не ведуться судові спори, відчужувана земельна ділянка не має недоліків, про які відомо Продавцю, але не відомо Покупцю, гарантує, що з моменту набуття Продавцем права власності на земельну ділянку на неї не виникло прав у третіх осіб (у тому числі за попередніми договорами, договорами найму (оренди), шлюбними контрактами, сервітутами, іншими речовими правами), як у межах так і за межами України. Однак, наведені вище в оспорюваному договорі відомості про відсутність обтяжень та судових спорів не відповідають дійсності, оскільки суперечать приписам чинного судового рішення про накладення арешту на майно в інтересах позивача [PERSON], яке перебувало на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби. Крім цього, судом встановлено, що у провадженні Франківського ВП ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016140080000526 від 23.02.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 358 ч. 1 та 388 ч. 1 КК України, за заявою [PERSON], якого було визнано потерпілим. Відповідно до листа вказаного органу поліції в ході проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що підставою для зняття арештів (обтяжень, заборон) із нерухомого майна належного гр. [PERSON] стала ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області від 09.10.2015 року у справі № 450/2962/14 - ц за заявою представника згідно довіреності [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, яка згідно відповіді Пустомитівського районного суду Львівської області, судом не постановлялась. Крім цього, згідно листа Пустомитівського районного суду Львівської області згідно автоматизованої системи документообігу суду, [PERSON] із будь - якими заявами (клопотаннями) про скасування заходів забезпечення позову як представник [PERSON] згідно довіреності, вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області в межах судової справи № 450/2962/14-ц не звертався. Пустомитівським районним судом Львівської області 09.10.2015 року жодної ухвали про скасування заходів забезпечення позову у справі № 450/2962/14 - ц, вжитих ухвалою суду від 24.10.2014 року, не приймалось, текст вказаної ухвали в Єдиний державний реєстр судових рішень не вносився. Відтак, виходячи із вищенаведеного, підставою для укладення оспорюваних договорів між [PERSON] та [PERSON] по справі, стало скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.10.2014 року, яке було проведено на підставі ухвали від 09.10.2015 року, яка судом не постановлялась, а відтак, заходи забезпечення позову із усього рухомого та нерухомого майна [PERSON] не були скасованими у спосіб передбачений чинним законодавством України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦПК України (в редакції чинній на час виникнення спору) судові рішення викладаються у формі ухвали. Частиною 2 ст. 208 ЦПК України передбачено, що питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Приписами ст. 14 ЦПК України (в редакції чинній на час виникнення спору), судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Згідно ч. ч. 9, 10, 12 ст. 153 ЦПК України (в редакції чинній на час виникнення спору), ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, Фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Судові рішення інших держав є обов'язковими до виконання на території України за умов. визначених законом, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відтак, виходячи із змісту ст. 14, 208 ЦПК України (в редакції чинній на час виникнення спору), а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ухвала про забезпечення позову від 24.10.2014 року (яка набрала законної сили) була обов'язкова, зокрема, для сторін оспорюваного правочину та нотаріуса. В ухвалі від 17 липня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 6-21250 св 13) дійшов висновку про те, що забезпечення судом позову у виді накладення арешту на обєкт нерухомого майна означає, що цей обєкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту не була зареєстрована відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як зазначив Верховний Суд України у Постанові Пленуму від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно із п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна. В разі наявності заборони угода про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише у разі згоди кредитора і набувача на переведення боргу на набувача. Відповідно до ст. 658 ЦК України законодавець передбачив, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Крім цього, згідно із ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, договір купівлі - продажу фактично спрямований на припинення права власності на об'єкт нерухомого майна у відповідача [PERSON] й виникнення права власності в іншої особи, а саме у іншого співвідповідача [PERSON] При цьому предмет оспорюваного договору є об'єктом нерухомого майна, за рахунок якого можливо виконати грошові зобов'язання [PERSON] перед позивачем [PERSON], а іншої можливості їх виконати, зокрема за рахунок інших джерел, іншого майна, немає, оскільки [PERSON] як підтверджено матеріалами справи, та відповідачами не спростовано, у короткий строк відчужила всі належні їй об'єкти нерухомого майна з метою ухилення від виконання цивільно-правових зобов'язань перед позивачем. Крім цього, з позовних вимог вбачається, що позивач є заінтересованою особою у справі і домагається відновлення порушеного його права, не вимагаючи повернення йому майна, яке є предметом спірних договорів або визнання за ним права власності на це майно, а вимагає повернення сторін до первісного стану з метою забезпечення виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.05.2015 року у справі № 450/2962/14-ц, про стягнення коштів на його користь за рахунок спірного майна. Зокрема, вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16, а також у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, договір купівлі-продажу від 27.11.2015 року за № 1229 [PERSON] та [PERSON] уклали після відкриття судом провадження у справі № 450/2962/14-ц, а також на підставі неіснуючих судових документів про скасування арешту майна. Також судом встановлено, що на дату укладання цього оспорюваного договору відповідач [PERSON] була достеменно обізнаною із обставинами щодо відкриття судом провадження у вказаній цивільній справі та пред'явленні до неї позовних вимог [PERSON], а також про винесення Пустомитівським районним судом Львівської області ухвали про забезпечення позову від 24.10.2014 року в інтересах [PERSON] на усе рухоме та нерухоме майно, грошові кошти [PERSON] За таких фактичних обставин, з моменту винесення судом вказаної ухвали про забезпечення позову, у відповідача [PERSON] були відсутні будь які повноваження на розпорядження земельною ділянкою загальною площею 0,1052 га, яка розташована за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с. Конопниця, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272. Проте, не зважаючи на обізнаність із необхідністю виконання вказаного судового рішення (ухвали про забезпечення позову від 24.10.2014 року) відповідач [PERSON] уклала правочин щодо відчуження свого нерухомого майна, який прямо суперечать вимогам ухвали суду, тобто є таким, що укладений із порушенням чинного законодавства України, а відтак, договір купівлі продажу земельної ділянки від 27.11.2015 року загальною площею 0,1052 га, яка розташована за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с.Конопниця, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272 укладений між гр. [PERSON] та гр. [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 1229 підлягає визнанню недійсним. Крім цього, 09.06.2016 року між [PERSON] (Продавець) з однієї сторони та [PERSON] (Покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки за № 384 відповідно до п. 1 якого [PERSON] купив земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Конопниця Пустомитівського району Львівської області, площею 0,1052 га. Кадастровий номер земельної ділянки: 4623683400:01:001:0272. Разом з тим, враховуючи те, що у [PERSON] не виникло права продажу спірного нерухомо майна, такого ж права не виникло і у [PERSON] на підставі Договору за № 1229. Відтак, договір купівлі продажу земельної ділянки за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с. Конопниця, кадастровий номер: 4623683400:01:001:0272 від 09.06.2016 року за реєстраційним номером 384 укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним із повернення сторін оспорюваних договорів у попереднє становище. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1710,00 грн., що підтверджується квитанцією. Оскільки позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved