Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок. Підставою позову вважає те, що 04.02.1978 Нараївською сільською радою Гайсинського району Вінницької області зареєстрований шлюб між нею та [PERSON] . Шлюбні відносини в них з чоловіком не припинились і тоді, коли у 1981 році шлюб між ними було розірвано, оскількти саме у цей період [INFO], у них народився син [PERSON] , який є відповідачем у справі. За час подружнього з [PERSON] життя, у 1994 році, ними спільно на місці придбаного за спільні кошти у грудні 1988 року за договором купівлі - продажу житлового будинку в [ADDRESS] збудовано новий житловий будинок загальною площею 89,0 кв. м та житловою площею 54,9 кв. м. У спільно збудованому з [PERSON] житловому будинку вона проживала постійно з часу його створення і жодних підстав вважати, що вона його може втратити в неї не виникало. [INFO] її чоловік [PERSON] помер, що підтверджує копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.02.2011 . У зв`язку з тим, що вона та їх із покійним чоловіком старший син [PERSON] відмовились приймати спадщину після смерті [PERSON] , спадщину після його смерті прийняв відповідач [PERSON] . До складу спадщини у відповідності до ст. 1218 ЦК України увійшли усі права та обов`язки, що належали її чоловікові на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, у тому числі і право на 1/2 частку у праві приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] . Після смерті її чоловіка вона та відповідач продовжували проживати у будинку [ADDRESS] і жодних сумнів у тому, що її право власника після смерті чоловіка порушується у неї не виникало. У квітні 2018 року відповідач вперше застосував щодо неї фізичну силу і висунув вимогу про негайне залишення нею її власного житла, мотивуючи свої дії тим, що будинок належить лише йому і вона права проживати у ньому не має. У серпні 2018 року насилля щодо неї застосувала дружина відповідача [PERSON] , яка також вимагала щоб вона звільнила будинок. Протиправні фізичні дії відповідача та його дружини стали підставою для її звернення до органів місцевого самоврядування та державної виконавчої влади, в ході яких вона дізналась, що 18.07.2011 приватний нотаріус Монастирищенського районного нотаріального округу Горбунова М.І. видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину на увесь житловий будинок [ADDRESS] , незважаючи на те, що у праві власності на спадкове майно її, як другому із подружжя, належала 1/2 частка. Отже видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] порушено її право на частку у праві власності на вказаний об`єкт нерухомості, що є підставою для звернення з позовом до суду. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на час будівництва житлового будинку, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного житла, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Відповідно до ст.55 Закону «Про власність» громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.Згідно зі статтею 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.Частина перша ст. 1226 ЦК України унормовує, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.Пунктом 224 чинної на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004, визначено, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.Унаслідок видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] порушені її права власника 1/2 його частини, оскільки фактично майно, яке успадковане відповідачем, перебуває у її власності. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки належна їй 1/2 частина спірного будинку не була предметом спадкування після смерті [PERSON] , видане нотаріусом відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] є частково недійсним. Відповідно до загальних положень цивільного права, позови про визнання права власності заявляються, як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, які є відносними, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності. Стаття 392 ЦК України унормовує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дії відповідача заперечують право власності на 1/2 частину майна позивача у спільній частковій власності, що дає їй гарантоване ст.392 ЦК України право на звернення до суду з даним позовом. Проситьсуд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, 2088, від 18.07.2011, видане приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області Горбуновою М.І. та зареєстроване в реєстрі за №8796144, на 1/2 частку житлового будинку за адресою [ADDRESS] , визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . 13.02.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного. В позовній заяві позивачка підтвердила, що в 1981 році шлюб між нею та [PERSON] розірваний. Житловий будинок старої забудови куплений на ім`я [PERSON] в [ADDRESS] в 1988 році. Згідно до наданої позивачкою довідки, яка приєднана до позовної заяви від 02.10.2018 вих. № 498, на той час вона проживала в с. Леухи Іллінецького району. Отже, будинок старої забудови належав покупцю [PERSON] на праві особистої приватної власності. Крім того, позивачка підтвердила, що на місці зруйнованого старого житлового будинку збудований новий житловий будинок в 1988 році. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок визначено, що житловий будинок «А», погріб під частиною будівлі під «а», веранда «а», сарай «Б», вбиральня «Д», ворота №1, огорожа №2, хвіртка №3 забудовані в 1989 році. Сарай «В» та сарай «Г» - будівлі 1950 року забудови. З наведеного вбачається, що житловому будинку та господарським будівлям в [ADDRESS] надана правова оцінка в значенні ст. 22 КзПШС, ст. 16 ЗУ «Про власність», ст. 60 СК України, що це майно є майном подружжя та належить [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, неправильно. Такого правового режиму, це майно не має. Отже, нотаріус видаючи на його ім`я свідоцтво про право на спадщину 18.07.2011 не порушила вимог п. 224 зазначеної вище інструкції від 03.03.2004. Очевидно, що позивачка має довести, що вона проживала з [PERSON] як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, тобто перш за все встановити юридичний факт сімейних стосунків, що визначено правовою позицією ВСУ в справі 6-97 цс 11, від 20.02.2012 у справі № 6-148 цс 12 від 12.12.202. Надані [PERSON] згідно до ч. 2 ст. 17 Закону «Про власність» має визначити ступінь участі у будівництві, якщо участь мала місце. Всі будови зведені в 1989 році, коли [PERSON] працював директором дрібнооптової бази, мав високий заробіток. [PERSON] була зареєстрована та проживала с. Леухи Іллінецького району та працювала техпрацівницею у школі. Виникає питання, чи могла вона, маючи на утриманні двоє дітей, отримуючи заробітну плату техпрацівниці, приймати участь коштами в забудові будинку та господарських споруд. Позиція Верховного суду «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, час набуття житлового будинку та господарських будівель не в шлюбі. Участь коштами в набутті майна позивачкою не наведена та не має бути наведеною, оскільки коштів в неї не було. За таких підстав, які наведені в позовній заяві, але які об`єктивно спростовуються, у позові слід відмовити за безпідставністю вимог. Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Об`єктивно та фактично [PERSON] знаючи, що житловий будинок з надвірними будівлями збудований його батьком [PERSON] не в шлюбі з позивачкою та без неї взагалі, що вона не мала безспірного права на Ѕ частину спадкового майна, 22.02.2010 подала заяву у спадковій справі після смерті [PERSON] № 47-2011 про відмову від спадщини на його користь. Аналогічну заяву подав і його брат, він же син померлого [PERSON] . [PERSON] знала, що він отримав свідоцтво про право на спадщину 18.07.2011 на 100 відсотків житлового будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS] , і що право власності на цей об`єкт нерухомого майна зареєстровано на нього. В рівній мірі [PERSON] знала, що присадибна земельна ділянка площею 0,1733 га була приватизована [PERSON] та успадкована відповідачем з отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2011 на дану земельну ділянку. Однак, до грудня 2018 року позивачка не оспорювала його право на майно, тобто нею пропущений трьохрічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: approved