Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Солотвинської селищної ради депутатів трудящих Богородчанського району Станіславської області від 24 жовтня 1962 року № 17 в частині визнання права власності на будинковолодіння [ADDRESS] за [PERSON] , скасування свідоцтва про право власності на домоволодіння [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мама - [PERSON] . За життя їй належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] . На час відкриття спадщини він постійно проживав з матір`ю і відповідно до ч.3 ст1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. 01 серпня 2019 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 25 вересня 2019 року постановою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій йому відмовлено, оскільки право власності на спірне будинковолодіння зареєстроване за його батьком [PERSON] . Після отримання такої інформації він дізнався, що рішеннямвиконавчого комітету Солотвинської селищної ради депутатів трудящих Богородчанського району Станіславської області від 24 жовтня 1962 року № 17 право власності на будинковолодіння [ADDRESS] визнано за батьком [PERSON] і він отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння. Після смерті батько залишив заповіт, яким все своє майно заповів відповідачці [PERSON] . Вважає, що згадане рішення є незаконним та помилковим. Згаданий житловий будинок був споруджений батьками матері [PERSON] та [PERSON] в 1939 році, а після їх смерті будинок успадкувала його мати, ставши його фактичним власником. Зазначив, що батьки одружилися у 1949 році, а у 1964 році вони припинили спільне проживання і в 1969 році батько виписався з будинку. Оскільки жодного відношення до будівництва вказаного будинку [PERSON] не мав, то відповідно він не міг стати його власником. Про наявність спірних рішення та свідоцтва про право власності не було відомо його матері, яка до часу смерті проживала у вказаному будинку і вважала себе єдиним власником майна. В даний час він проживає у вказаному будинку і фактично є власником домоволодіння, однак не може оформити своє право власності. За таких обставин просив позов задоволити. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з викладених підстав та просив його задоволити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [INFO] померла мама позивача [PERSON] (а.с.23). Відповідно до довідки Солотвинської селищної ради від 30.07.2019 року №1221 [PERSON] була власником земельної ділянки та житлового будинку на [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до довідки Івано-Франківського ОБТІ від 30.08.2019 року №00154 (а.с.16) до складу домоволодіння по [ADDRESS] входять: житловий будинок, площею 37,5 кв.м, позначений літ. А; літня кухня, площею 17,7 кв.м. (літ.Б); стайня, площею 18.1 кв.м. (літ.В); стодола, площею 26,4 кв.м. (літ.Г); шопа (літ.Д); убиральня (літ.Е); криниця (№1); огорожа (№2). Згідно з довідкою Солотвинської селищної ради від 30.07.2019 року № 1210 та довідкою приватного нотаріуса Білусяк Л.В. від 01.08.2019 року №01-16/80 позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] (а.с.17,1 9). 01 серпня 2019 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 15 вересня 2019 року приватного нотаріуса Біусяк Л.В. у вчиненні нотаріальних дій йому відмовлено, оскільки право власності на спірне будинковолодіння зареєстроване за його батьком [PERSON] (а.с.26). З рішення виконавчого комітету Солотвинської селищної ради депутатів трудящих Богородчанського району Станіславської області від 24 жовтня 1962 року № 17 вбачається, що пунктом 84 визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.45 - 56) на підставі якого видано свідоцтво про право власності на це домоволодіння на ім`я [PERSON] (а.с.7). Однак в судовому засіданні встановлено, щожитловий будинок на [ADDRESS] було споруджено в 1939 році, що підтверджується технічним паспортом (а.с.13-15). Забудовниками будинку були батьки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] , а після їх смерті це домоволодіння успадкувала мати позивача [PERSON] . Вказані обставини в судовому засіданні підтвердив свідок [PERSON] , який повідомив, що спірне будинковолодіння побудували батьки матері позивача, а після їх смерті будинок успадкувала його мама [PERSON] . Аналогічні пояснення надала свідок [PERSON] , яка зазначила, що проживає по сусідству і їй відомо, що будинок будували батьки матері позивача, а після їх смерті будинок успадкувала його мама [PERSON] . Після смерті матері в будинку залишився проживати позивач та його син. Свідок [PERSON] пояснила, що є родичкою [PERSON] і їй відомо, що після одруження він проживав у будинку дружини. Після розірвання шлюбу батько позивача проживав у власній квартирі у селищі Солотвин, яку успадкувала відповідачка. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 16 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок на [ADDRESS] фактично перебував у власності [PERSON] , який вона успадкувала від своїх батьків і вказане майно вона відповідачу не відчужувала, то суд вважає, що рішення про передачу його у власність є неправомірним та підлягає скасуванню. Враховуючи те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на підставі незаконного рішення, то відповідно підлягає скасуванню й саме свідоцтво про право власності. Згідно з положеннями ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації. Оскільки позивач правомірно, в порядку спадкування за законом після смерті матері набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння його право власності слід визнати в судовому порядку. На підставі викладеного, ст.ст.21, 392, 1218 ЦК України,

Outcome: approved