Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з позовною заявою у якій просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 25.10.2019 року є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , а відповідач, як його колишній власник не бажає у добровільному порядку припинити реєстрацію місця свого проживання у даному будинку, що порушує права позивача, оскільки він позбавлений можливості оформити субсидію на комунальні послуги. Також вказано, що відповідач з часу відчуження будинку в ньому не проживає та жодних речей там не зберігає, а також не несе витрат, пов`язаних з оплатою комунальних послуг та його утриманням. Ухвалою судді Ватутінського міського суду Черкаської області від 04.02.2021 року відкрито провадження у справі, її учасників повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, та роз`яснено їм права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву за змістом якої підтримує позовні вимоги та просить розгляд справи провести за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] , повноваження якої підтверджено ордером від 22.02.2021 року серії ЧК № 122891, надала до суду заяву про визнання заявлених позовних вимог та неможливість [PERSON] безпосередньо з`явитися у судове засідання. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідач на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 25.10.2019 року, зареєстрованих державним нотаріусом Ватутінської міської нотаріальної контори Тетерською К.В., відчужила позивачу житловий будинок загальною площею 122,8 кв.м., що за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1 га на якій він розташований. Право власності позивача на вищевказаний будинок та земельну ділянку на якій він розташований підтверджується копією витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2019 року №№ 186288142, 186298207. Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстровано в будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру від 05.05.2018 року № 7117-1594279-2018, та довідкою Ватутінського виробничого управління житлово-комунального господарства від 12.12.2019 року № 139. Відповідно до змісту акту депутата Ватутінської міської ради [PERSON] від 21.12.2020 року [PERSON] більше року не проживає за адресою місця реєстрації - [ADDRESS] . Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями ЖК Української РСР, ЦК України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Положеннями ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на вказане, суд враховує, що за змістом Рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, збереження або втрата права користування житлом за відсутності мешканця, у будь-якому випадку прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у приміщенні. Судом достеменно встановлено, що відповідачем 25.10.2019 року добровільно та на оплатній основі відчужено позивачу будинок за адресою: [ADDRESS] , однак реєстрацію свого місця проживання у даному домоволодінні нею у передбаченому законом порядку не припинено, що порушує цивільні права позивача, які підлягають судовому захисту. Обставин, які б свідчили про те, що відповідач має правові підстави для користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , однак позивач як його власник перешкоджає їй у цьому, судом не встановлено. З огляду на встановлені обставини справи, та те, що представником відповідача визнано заявлену позовну вимогу, суд вважає, що задоволення позовних вимог не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки стороною відповідача визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем через портал http://court.gov.ua/ при поданні позову, що становить 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн., та підтверджується квитанцією про сплату від 02.02.2021 року № 4087, підлягають поверненню йому з державного бюджету, а інші 50 відсотків стягненню з відповідача, оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати, судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved