Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.06.2008 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 2203079059 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач надає відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 37400 доларів США зі сплатою 13,8 % річних з кінцевим терміном погашення до 04.06.2015 р. Позивачем взяті на себе зобов'язання були виконані у повному обсязі, однак відповідач свої зобов'язання за договором належним чином не виконує та систематично порушує умови договору, кошти не повернув, внаслідок чого у відповідача перед банком виникла заборгованість по сплаті основного боргу та процентів у розмірі 64307 дол. США 47 центів, що згідно з курсом НБУ станом на 28.10.2016 року становить 1641948грн. 93 коп. Враховуючи те, що у добровільному порядку відповідач повернути заборгованість відмовляється, позивач звернувся з даним позовом до суду з метою стягнення заборгованості у примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заявив клопотання щодо застосування строку позовної давності щодо позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». При цьому вказав, що позивач подав позовну заяву про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором 24 листопада 2016 року. Згідно поданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2203079059 від 04.06.2008, розрахунок зроблений станом на 28 жовтня 2016 року. Відповідно до цього розрахунку, а саме до дати планового та/або фактичного погашення, останній платіж відповідачем здійснювався 21 січня 2011 року. Починаючи з 4 лютого 2011 року і до 28 жовтня 2016 року відповідач не здійснив жодного платежу в рахунок погашення заборгованості по вказаному кредитному договору. Таким чином позивач пропустив термін позовної давності у три роки для звернення з відповідною заявою щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 2203079059 від 04.06.2008. Термін позовної давності щодо звернення стягнення заборгованості з боржника за кредитним договором № 2203079059 від 04.06.2008 та подання позовної заяви з цього приводу позивачем закінчився 4 лютого 2014 року. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. За правилами ст.ст. 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 14.06.2008 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 2203079059 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач надає відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в сумі 37400 доларів США зі сплатою 13,8 % річних з кінцевим терміном погашення до 04.06.2015р. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» свої зобов'язання за договором щодо надання кредиту виконав в повному обсязі. Відповідач зобов'язався повернути отриману суму кредиту та сплатити проценти за його користування відповідно до умов договору. Відповідно до п. 10.1 договору, за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій передбачених цим договором, Позичальник сплачус Банку пеню в розмір 0.5 % віл суми простроченого платежу за кожний день прострочки. Відповідно до п.10.2 договору, за кожне порушення умов п.5.5. цього Договору, Позичальник додатково до компенсації витрат Банку на страхування (п.6.7 Договору) сплачує останньому за кожен випадок порушення штраф в розмірі несплаченого Позичальником страхового пла гежу. Як видно з матеріалів справи, у результаті порушення відповідачем умов кредитного договору, станом на 28.10.2016 р. сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором складає: 1641948 грн. 93 коп., з яких: 910771,62 грн. - сума заборгованості за кредитом; 731177,31 грн. - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, у позивача виникло право вимоги до відповідача у зазначеному вище розмірі. До дати планового та/або фактичного погашення, останній платіж відповідачем здійснювався 21 січня 2011 року. Починаючи з 4 лютого 2011 року і до 28 жовтня 2016 року відповідач не здійснив жодного платежу в рахунок погашення заборгованості по вказаному кредитному договору. В той же час, згідно положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у межах строку позовної давності, загальна тривалість якого встановлюється в три роки. У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, суд, дослідивши обставини та докази отримані від відповідача, із врахуванням всіх обставин на які посилався у своєму позові позивач, не знаходить підстав для визнання поважними причин пропущення строку позовної давності. Ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини викладені вище суд вважає, що в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повинно бути відмовлено, у зв'язку із спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник відповідача, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить.

Outcome: dismissed