Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди завданої у зв»язку з ушкодженням здоров»я під час виконання трудових обов'язків. Свій позов обґрунтовує тим, що він протягом 1984-1996 років працював на підземних роботах на шахті № 3 «Великомостівська». 26.09.1996 року він був звільнений з роботи з вказаного підприємства у зв»язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає продовженню даної роботи. В зв»язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах в нього виникло професійне захворювання - «антракосилікоз Іст.». Відповідно до висновку МСЕК від 08.10.1997 року йому було встановлено III групу інвалідності та 50 % втрати працездатності. Внаслідок отримання трудового каліцтва йому було заподіяно великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Просить стягнути з відповідача на його користь 12180 грн. моральної шкоди завданої у зв»язку з ушкодженням здоров»я під час виконання трудових обов'язків. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов визнав частково, а саме в сумі 3000 грн., оскільки саме на таку суму заподіяна позивачу моральна шкода. Крім вказав, що позивач не надав доказів підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань на суму вказану в позові. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав. З трудової книжки на ім»я [PERSON] від 15.08.1984 року, вбачається, що позивач працював на підземних роботах з 16.07.1984 року по 26.09.1996 року. Відповідно до копії довідки обласної МСЕК №413070 [PERSON] було безтерміново встановлено III групу інвалідності по причині професійного захворювання. У зв»язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1,3,21,43,46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов»язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст.4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров»я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч.1 ст.9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв»язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов»язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п.38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Згідно ст.13 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я. Згідно із ч.4 ст.14 ЗУ «Про загальнообов»язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов»язаних з роботою. Ушкодження здоров»я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов»язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв»язку з втратою працездатності та каліцтвом, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, суд також бере до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості. У зв'язку з цим суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення зазначеної вимоги та відшкодування з відповідача моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

Outcome: partial