Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та фізичною особою - резидентом України [PERSON] укладено кредитний договір №ВLаЖГА00072952 від 12 вересня 2011 року. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 15000 грн. 00 коп. з терміном повернення 12 вересня 2014 року. Відповідно до п. 2.4.2 договору проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення кредиту відповідно до платежів, передбачених у Графіку заборгованості за кредитом, наведеному у Додатку №1 цього Договору. Процентна ставка за договором встановлена на рівні 17,00% річних. Щомісячна плата у вигляді комісії встановлена в розмірі 1,75% від суми кредиту Згідно п. 2.5.2 договору позичальник зобов'язався не пізніше дати, встановленої в Графіку, поповнювати рахунок банку у валюті кредиту, шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахунком, у сумах не менших за суми платежів, встановлені у Графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Позивач свої зобовязання за Договором виконав в повному обсязі, а відповідач від виконання зобовязань щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також плати за управління кредитом, які передбачені п. 2.5 Кредитного договору, ухиляється. Згідно п. 4.3 Договору, у випадках прострочення позичальником сплати за Графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50% та те, що пеня розраховується методом «факт/360», зазначено у п. 9 Спеціальної частини Договору. Загальна сума заборгованості відповідача до розрахунку заборгованості станом на 25 серпня 2015 року становить 20286 (двадцять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 25 коп., яка складається із: -простроченої суми кредиту 11555 грн. 11 коп.; -прострочених процентів за користування кредитом 1494 грн. 13 коп.; -простроченої комісії 2362 грн. 50 коп.; -пені за несвоєчасне погашення кредиту 4874 грн. 51 коп. Тому, просить стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» заборгованість у сумі 20286 грн. 25 коп. за кредитним договором № ВLаЖГА00072952 від 12 вересня 2011 року. Представник позивача у судове засідання не зявився, але до початку його проведення надав заяву, в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить розгляд справи здійснювати за його відсутності. Відповідач [PERSON] до початку судового засідання надав суду заяву в якій зазначив, що заявлені вимоги не визнає та просить суд застосувати строк позовної давності, відмовивши позивачу у задоволенні позову, розгляд справи провести без його участі. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] 12 вересня 2011 року уклав з ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» кредитний договір №ВLаЖГА00072952. Відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит у сумі 15000 гривень, з терміном його повернення до 12 вересня 2014 року, зі сплатою 17,00% річних, комісією за управління кредитом у розмірі 1,75%, а також відкрито поточний рахунок. [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, в звязку з чим, згідно наданого позивачем [PERSON] заборгованості за кредитним договором №ВLаЖГА00072952 від 12. 09. 2011 року, станом на 25. 08. 2015 року, має заборгованість у сумі 20286 грн. 25 коп. Таким чином, суд вважає підтвердженим обґрунтування позивача ПАТ «ВіЕйБі Банк» про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, але несвоєчасне звернення ним до суду з даним позовом унеможливлює реалізацію права ПАТ «ВіЕйБі Банк» в примусовому порядку через суд. Так, згідно ст. 631 ЦК України строком договору саме є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно вимог ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, про що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 04. 02. 2015 року №6-239цс/14. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами) які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Кредит відповідачу надано 12. 09. 2011 року, згідно розрахунку заборгованості по договору - останній платіж відповідачем було здійснено в період з 13. 07. 2012 року по 12. 08. 2012 року, то 13. 08. 2012 року, що є датою несплати чергового платежу відповідно до [PERSON] заборгованості, почався перебіг строку позовної давності за цим договором, а отже позовна давність в 3 роки сплинула 13. 08. 2015 року, що забороняє позивачу вимагати від відповідача [PERSON] повернення заборгованості за вказаним кредитним договором. У постанові Верховного Суду України від 07. 10. 2015 року №6-1295цс/15 зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, так як вбачається з матеріалів справи, що позов ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», подано до суду 29. 08. 2015 року (а. с. 25), тобто за межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed