Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] року та стягнення аліментів, зазначивши про те, що від фактичних шлюбних відносин він і відповідач мають дитину, відповідач проявляє байдужість до дитини і вчиняє дії, які загрожують її здоров'ю і життю. З викладених у позовній заяві обставин і підстав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.2-4). В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов, наполягав на наявності всіх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON], стверджуючи про невиконання останньої обов'язків по забезпеченню належного утримання їх спільної дитини і створення умов для її нормального розвитку. В судовому засіданні відповідач не визнала позовні вимоги, ствердила про те, що позивач забрав в неї дитину, не дає можливості бачитись і спілкуватися з сином, вона неодноразово зверталася до державних органів з проханням допомогти повернути їй дитину. Треті особи в судовому засіданні категорично ствердили про відсутність будь-яких підстав для позбавлення матері дитини батьківських прав, просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач в обґрунтування заявленого позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача посилається на жорстоке поводження останньої з дитиною. За приписами ст.164 Сімейного кодексу Українипозбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В залежності від конкретної ситуації в сім'ї позбавленню батьківських прав можуть передувати превентивні заходи впливу на батьків (бесіди, попередження з боку органів опіки і піклування, органів внутрішніх справ, надання сім'ї необхідної допомоги, накладення адміністративної відповідальності), відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав (ст. 170 СК). Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батьків (одного з них). Якщо вони не в змозі розумно керувати своїми діями та вчинками з причини, що від них не залежать (тяжке психічне захворювання, слабоумство, інвалідність тощо), то, за загальним правилом, їх не можна позбавити батьківських прав. Позивачем не надано в розпорядження суду належних доказів щодо намагання відповідачем умисно спричинити їх спільній дитині тілесних ушкоджень або ж свідоме створення умов, коли дитина, її життя, здоров'я, виховання знаходиться в небезпеці. Окрім того, жоден державний орган не підтвердив офіційно наявність обставин, які на думку позивача повинні слугувати безумовною підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Як вбачається з медичної довідки, виданої КНП «ЦПМСД №2» Голосіївського району м.Києва, обставини отримання неповнолітнім [PERSON] травм зафіксовані лікарями виключно зі слів позивача. Показання, допитаних у судовому засіданні свідків не можуть бути взяті судом до увагу, як доказ умисних дій відповідача щодо завдання тілесних ушкоджень дитині, з огляду на необізнаність в повній мірі останніми щодо психологічної ситуації, яка передуваладо цього в автомобілі. Більше того, жодний свідок не підтвердив, що саме [PERSON] умисно намагалася викинути дитину з автомобіля, а показання свідка [PERSON] - матері позивача, не можуть взяті судом до уваги, вочевидь заінтересованої особи в результаті розгляду цивільної справи. Доводи позивача про ухилення [PERSON] від обов'язків по вихованню дитини, з огляду на наявність прийнятих судових рішень судами Миколаївської області свідчать про наявність спору як щодо проживання неповнолітньої дитини так і щодо прийняття участі у її вихованні, є нікчемними. Оскільки місце проживання дитини на момент розгляду справи визначено за місцем проживання відповідача, позовні вимоги щодо стягнення аліментів з останньої є необґрунтованими і не можуть бути задоволеними. Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а інших належних та допустимих доказів, незважаючи на виконання судом вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, надано не було, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності,

Outcome: dismissed