Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання частково нечинним рішенням Моршинської міської ради 17 сесії 6 скликання № 349 від 26.04.2012р. (в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0292 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS]) та визнання недійсним виданого 27.11.2012р. на ім'я [PERSON] Державного акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0292 га, переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликався на те, що відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] - його сусіди по будинку та землекористуванню. Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.1966 р. належить 54/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] (колишні адреси: [ADDRESS]); відповідачці [PERSON] належить 21/100 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 30.03.2009р.; решта 25/100 частин домоволодіння належить третій особі [PERSON] Між сторонами, склався певний порядок користування земельною ділянкою, закріпленою за домоволодінням. Кожен з них обгородив свою частину земельної ділянки стаціонарними металічними огорожами. Рішенням № 24 виконавчого комітету Моршинської міської ради від 27.02.1997р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» позивачу передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05га. Згідно рішення Моршинської міської ради Львівської області № 914 від 26.06.2014р. йому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовно площею 0,0508 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та розташована в [ADDRESS]. На початку 2015р. відповідачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила демонтувати існуючу огорожу між їхніми земельними ділянками. Позивачу з додатків до позовної заяви стало відомо, що рішенням Моршинської міської ради 17 сесії 6 скликання №349 від 26.04.2012р. відповідачці передано у власність 0,0292 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в [ADDRESS]. На підставі цього рішення 27.11.2012р. на ім'я відповідачки видано Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0292 га, яка передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в [ADDRESS]. Вважає, що рішення сесії Моршинської міської ради в частині передачі відповідачці частини земельної ділянки слід визнати нечинним, а Державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку недійсним, оскільки відповідно ч.4 ст.120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. [PERSON], відповідно до належної їй частки в будинку має належати 21% земельної ділянки. Площа земельної ділянки 0,0292 га, яка передана у власність відповідачці, в порівнянні з площею земельної ділянки, яка перебуває в користуванні позивача не відповідає 21% та є завищеною. В 2014р. на його замовлення проведено обміри земельних ділянок співвласників будинку по фактичному користуванні, що підтвердило невідповідність площі земельної ділянки відповідачки її частки у житловому будинку. Внаслідок незаконної передачі відповідачці у власність земельної ділянки площіею 0,0292 га порушено його права та інтереси власника домоволодіння та землекористувача. В судовому засіданні позивач, його представники [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили позов задоволити з наведених в позовній заяві мотивів. Представник відповідача Моршинської міської ради в судове засідання не з'явився, подав заяву, в які просив справу розглядати справи за його відсутності та ухвалити законне рішення в справі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги заперечили та просили в позові відмовити виходячи з того, що заявлені позовні вимоги є безпідставні, необґрунтовані, позивач не довів права на позов, а сам позов подано з пропуском строку позовної давності. Заперечення обґрунтовували тим, що 26.04.2012 року Моршинська міська рада прийняла рішення №349, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0292 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] Рішення прийнято в межах компетенції та повноважень Моршинської міської ради та нічиїх прав не порушує. Рішенням Стрийського районного суду Львівської області від 10.07.1998р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, було проведено розподіл земельної ділянки в [ADDRESS]. Зокрема, [PERSON], права котрого перейшли [PERSON], було виділено земельну ділянку загальною площею 292 кв. м, що складається зі земельних ділянок площами 94,5 кв. м, 154,3 кв. м, та площі забудови належної частини будинку. Надалі [PERSON] подарував [PERSON] свою частину житлового будинку в [ADDRESS]. В подальшому, за договором дарування від 30.03.2009р. ця частина будинку була подарована [PERSON]. Таким чином, [PERSON] як власник частини будинку, отримала земельну ділянку тієї ж площі, яка належала попереднім власникам. Підставою для оскарження рішення індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, що передбачено у ст.21 ЦК України, є встановлення факту порушення цивільного права або інтересу. У даному випадку права та інтереси позивача не порушені, що встановлено судовими рішеннями. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.11.2016р. у справі №456/464/98 (провадження №6-26845св15) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл земельної ділянки, залишене без змін рішення Стрийського районного суду Львівської області від 10.07.1998р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10.07.2015р. Даними судовими рішеннями, якими [PERSON], права котрого перейшли [PERSON] і якому було виділено в натурі земельну ділянку загальною площею 292 кв. м, було встановлено, що «розміри земельної ділянки при будинковолодінні на [ADDRESS] змінювались за рахунок освоєння заболочених частин суміжної ділянки; рішенням виконкому Стрийської міської ради депутатів трудящих №103 від 11.03.1966 року за частиною будинковолодіння [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 366 кв. м; в подальшому рішенням виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів №81 від 18.06.1989 року за частиною будинковолодіння [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 420 кв. м, а за частиною будинковолодіння [PERSON] - 596 кв. м, що вбачається також з листа землевпорядника міськвиконкому №31 від 3.07.1989 року; при цьому в рішенні вказано, що земельні ділянки розділено по фактичному користуванню; [PERSON] та [PERSON] користуються земельними ділянками окремо, мають окремі заїзди до них та не мають претензій один до одного; земельні ділянки відповідають графічним матеріалам, які виконані в Срийському МБТІ у 1976 році; за частиною будинковолодіння [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 356 кв. м, а він, не дивлячись на рішення виконкому Моршинської міської ради від 24.03.1998 року, яке ним не оскаржувалось, безпідставно вважає, що її розмір мав бути більший; суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно провів розподіл земельних ділянок без порушень прав [PERSON].». Тобто, судами встановлено, що розподіл земельних ділянок і виділення земельної ділянки [PERSON] площею 292 кв. м, права якого згодом перейшли [PERSON], було проведено без порушення прав [PERSON], а відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, встановлені судовим рішенням обставини не підлягають доказуванню. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до такого висновку. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Ст. 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. … Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позивачу [PERSON] належить 54/100 частин домоволодіння розташованого в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.1966р. Відповідачці [PERSON] належить 21/100 частина домоволодіння на підстав договору дарування від 30.03.2009р. [PERSON] є власником 25/100 частин домоволодіння. Рішенням № 24 виконавчого комітету Моршинської міської ради від 27.02.1997р. «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» позивачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,05 га. Згідно рішення Моршинської міської ради Львівської області № 914 від 26.06.2014р. [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовно площею 0,0508 га, яка передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих в м.Моршин Львівської області по [ADDRESS]. Рішенням Моршинської міської ради 17 сесії 6 скликання № 349 від 26.04.2012р. відповідачці передано у власність 0,0292 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих в м.Моршин Львівської області по [ADDRESS]. На підставі цього рішення 27.11.2012р. на ім'я відповідачки [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] площею 0,0292 га. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою ВССУ від 23.11.2016р. в справі №456/464/98 в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл земельної ділянки за касаційною скаргою [PERSON], яка набрала законної сили та ухвалою ВСУ від 27.04.2017р., якою [PERSON] відмовлено у допуску до провадження ВСУ, встановлено наступне: «Судами встановлено, що згідно правовстановлюючих документів [PERSON] належать земельні ділянки площами 94,5 кв. м та 154,3 кв. м, які разом з площею забудови належної йому частини будинку становлять 292 кв. м, та що відповідачці [PERSON] належить земельна ділянка площею 347,7 кв. м з врахуванням площі забудови належної їй частини будинку. Правонаступником [PERSON] є [PERSON], а правонаступником [PERSON] є [PERSON], які користуються вказаними земельними ділянками. Розміри земельної ділянки при будинковолодінні по [ADDRESS] змінювались за рахунок освоєння заболоченої частини суміжної ділянки. Рішення виконкому Стрийської міської ради депутатів трудящих № 103 від 11 березня 1966 року за частиною будинковолодіння [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 366 кв. м. В подальшому рішенням виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів № 81 від 18 червня 1989 року за частиною будинковолодіння [PERSON] була скріплена земельна ділянка площею 420 кв. м, а за частиною будинковолодіння [PERSON] - 596 кв. м, що вбачається також з листа землевпорядника міськвиконкому № 31 від 3 липня 1989 р. При цьому в рішенні вказано, що земельні ділянки розділено по фактичному користуванню. Згідно цього ж листа, [PERSON] та [PERSON] користуються земельними ділянками окремо, мають окремі заїзди до них та не мають претензій один до одного. Також указано, що земельні ділянки відповідають графічним матеріалам, які виконані в Стрийському МБТІ у 1976 році. За частиною будинковолодіння [PERSON] була закріплена земельна ділянка площею 356 кв. м, а він, не дивлячись на рішення виконкому Моршинської міської ради від 24 березня 1998 року, яке ним не оскаржено, безпідставно вважає, що її розмір мав би бути більший. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також згідно зі ст.105 ЗК (561-12) вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно провів розподіл земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] в межах їх земельних ділянок без порушень прав [PERSON].». Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що розподілом між сторонами спірної присадибної земельної ділянки, проведеним рішенням суду, яке набрало законної сили, права [PERSON] не порушені, тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed