Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк»про визнання правочинів недійсними. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутності та в разі неявки в судове засідання відповідачів розглядати справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 03 грудня 2007 року було укладено кредитний договір №ML-300/670/2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON]. Відповідно до п. 1.2. Банк має право надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45\~000,00 (сорок пять тисяч доларів США 00 центів) (надалі - кредит), на строк по «03» грудня 2035 р. включно та на умовах, передбачених у цьому Договорі, а Позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором. Відповідно до п.1.2.Кредитного договору цільовим призначенням кредиту було придбання нерухомого майна. За умовами п.5 Кредитного договору виконання зобовязань забезпечується заставою нерухомості, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. На виконання цього пункту був укладений договір іпотеки № РСL-300/670/2007 від 03 грудня 2007. Статтею 1054 ЦК України\~визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до\~ст.1055 ЦК України\~кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Згідно\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг у тимчасове користування, під процент, на умовах строковості і платності. Кредит відповідно до п.1.2 надавався позивачу на придбання квартири, а тому є споживчим.\~\~ Згідно п.5 ст. 110 ЦПK України,позови про захист прав споживачів можуть предявлятися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Отже цивільна справа підсудна Індустріальному районному суду м. Дніпропетровська. Для укладення споживчих кредитів законодавством встановлено особливий порядок. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозвязку з положеннями ч.4\~ст.42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 21 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушені права позивач дізнався поступово, з 12.05.2016, коли отримав від відповідача повідомленняпро наявність кредитної заборгованості, яку банк помилково обчислив. Оскільки позивач не мав спеціальних знань, він довідався про порушення деяких прав споживача, ознайомившись з рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 у справі № 6-26251св14 щодо недійсності кредитного договору, договору іпотеки. Крім того, суд вважає, що правовідносини між сторонами є триваючими, тому розглядає справу по суті. Вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання відповідних правових наслідків. Загальні підстави визнання недійсним правочину і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями\~215,\~216 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3\~ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1\~ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Ст. 6 ЦК України\~передбачено, що сторони мають укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегульовувати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Ст. 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та ч.1\~ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових\~\~послуг»\~передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У частині 4\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено умови, які повинні зазначатися у договорі про надання споживчого кредиту, а саме: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача\~\~ тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту;\~5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ( далі Правила). Вказані Правила містять обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, які зазначені в\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких\~випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. З п.3.2 розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Частиною 2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей\~11,\~18,\~21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Судом не здобуто доказів, що в момент укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені\~Законом України «Про захист прав споживачів»\~та нормативно-правовими актами Національного банку України.\~\~ Із аналізу кредитного договору встановлено, що в ньому відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; графік платежів з відомостями (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу,вартості сплати всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; графік погашення процентів за користування кредитними коштами. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі і докази про те, що ці відомості були надані позивачу як споживачу фінансових послуг в сфері споживчого кредитування у письмовій формі, відсутні, то наявні підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України. Також у п.2.3.6. кредитного договору вказаний обовязок позичальника без попередньої письмової згоди Банку не укладати інших правочинів по отриманню нових кредитів. Зазначений пункт суперечить вимогам цивільного законодавства, а саме статті 627 ЦК України де зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, у оскарженому договорі порушуються права позивача на вільне волевиявлення щодо укладання правочинів. Відповідно до статті 19 закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, яка необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Позивач, хоча і діяв добровільно при укладенні Кредитного договору, проте не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням даного договору та наслідків його укладання через ненадання відповідачем повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги. Надаючи кредитні послуги, банк у повній мірі застосував своєї можливості впливу на позичальника, спонукаючи останнього до підписання кредитного договору на найвигідніших для банку умовах, користуючись своїми можливостями надання грошових коштів у кредит на певний термін і під проценти. Згідно\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтями\~18\~і\~19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими, та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. \~Згідно\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі N 6-40цс13 зазначав, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Так п.1.4.1.5.1 чистини № 2 кредитного договору зазначено, що у випадку порушення позичальником своїх зобовязань, встановлених будь-яким з п.п. 2.3.6., 2.3.7. цього Договору, Фіксована процентна ставка чи Фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за цим договором підвищується на 4% річних. Також п.1.9.1 частини №2 кредитного договору незважаючи на інші положення цього Договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобовязань за цим договором. П. 1.4. та п.1.9 кредитного договору фактично передбачено право банку самостійно змінювати процентну ставку та вимагати дострокового повернення кредиту у разі незгоди з цим позичальника. Як вбачається з наведених пунктів кредитного договору, відсоткова ставка може бути змінена фактично в будь-який час та за будь-яких умов, оскільки формулювання таких умов в договорі дають Банку право застосувати ці умови на власний розсуд, що не відповідає принципам добросовісності та справедливості, встановленим Цивільним кодексу України та Законом України «Про захист прав споживачів». Пунктом 4 частини №2 кредитного договору встановлено відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника, при відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку банку. З наведеного вбачається, що зазначені положення кредитного договору в їх співвідношенні з обсягом зобовязань, як розподілені між банком та позичальником вказують на те, що банком взагалі не зазначено своєї відповідальності в разі невиконання чи неналежного виконання ним договірних умов, однак, на позичальника, як споживача фінансових послуг, покладено жорсткі умови відповідальності, навіть за незначні порушення. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є умова встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. У відповідності до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе споживач, та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Зазначені умови відповідачем під час укладання договору виконані не були. Кредитний договір №ML-300/670/2007 від 03.12.2007 рокуне містить застережень щодо прав і обовязків сторін у випадку зростання курсу долара США, що позбавило позичальника можливості планувати суму коштів, яку їй необхідно буде заплатити в рахунок погашення кредиту. Кредит надавався позивачеві за курсом 5 грн. 05 коп. за 1 долар США. Значне підвищення курсу долара США по відношенню до курсу національної валюти України призвело до зростання зобов'язань за кредитом майже в пять разів. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно дост. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролюоперації з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. \~Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженогопостановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Так, в матріалах справи банківська ліцензія Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» відсутня, тобто в порушення вимог\~ст. 60 ЦПК України, відповідачем зазначена ліцензія до суду надана не була. Крім того суд вважає, що подальше виконання кредитного договору є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у\~ст. 3 ЦК України\~принципу справедливості. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача\~споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач-1 перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача\~позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3\~ст. 13 ЦК України. Таким чином, використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування, є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з відповідачем (надавачем фінансових послуг) в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України\~Про захист прав споживачів, за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Оскільки вимоги про визнання іпотечного договору недійсним є похідними від первісного кредитного договору зобовязання, таким чином за наявності підстав визнання кредитного договору недійсним, іпотечний договір який мав забезпечувати основне зобовязання по кредитному договору, визнається також недійсним. Таким чином, судом встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Суд вважає, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до\~ст.236 ЦК України\~правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що на забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору №ML-300/670/2007 від 03 грудня 2007 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №РСL-300/670/2007 від 03 грудня 2007, згідно з яким в іпотеку передавалось нерухоме майно та накладалась заборона на квартиру під номером 9, яка знаходиться у м.Дніпропетровськ, вул. Вакаленчука, буд.4в. У відповідності до ч.2\~ст.548 ЦК України\~недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, іпотека, як форма виду забезпечення зобовязань існує лише за наявності дійсного основного зобовязання. Таким чином, договір іпотеки, як акцесорне зобовязання підлягає визнанню недійсним, у звязку з недійсністю кредитного договору №ML-300/670/2007 від 03.12.2007 р. на підставі ч.2 ст. 548 ЦК України. Отже, задовольняючи позовну вимогу позивачів про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсним договір іпотеки, а також додаткові угоди до кредитного договору, укладеного між ЗАТ «ОТП банк» та [PERSON], оскільки ці договори є похідними від головного договору. Згідно з вимогами статей\~10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак відповідачем не надано доказів в підтвердження своїх заперечень та спростування доводів позивача. Відповідачем не доведено, що позивач був повідомлений про умови та валюту кредитування, про ризики від валютних коливань у встановленому законом порядку, оскільки доказів про письмове попередження про це позичальника перед укладенням договору представник банку не надав. Також банком не надавалися окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів, в тому числі вони не надані на день розгляду справи. Представник банку як спеціаліст з проведення розрахунку в судове засідання не з'явився. Із пояснень позивача встановлено, що кінцева сума одних тільки відсотків за його розрахунками значно перевищить суму кредиту. В кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та умов, які законодавством визнані обов'язковими. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем-1 не надано належних доказів у підтвердження заперечень позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved