Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом та заявою про збільшення позовних вимог, в яких просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 131557,99грн., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 249754,05грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 10741,60грн., 20000грн. на відшкодування моральної шкоди та 5000грн. витрат на правову допомогу. Свої вимоги мотивує наступним. З 01.07.2013р. по 30.06.2019р. він працював на посаді директора КП СРРЛО «Сокальська районна друкарня» та був звільнений відповідно до наказу від 27.06.2019р. на підставі ч.2 ст.36 КЗпП України, оскільки дія контракту закінчилася. В день звільнення він не отримав повідомлення про нараховані суми, належні йому при звільненні та не виплачено належних йому коштів, зокрема заборгованості по заробітній платі за період з 01.06.2018р. по 01.07.2019р. У зв`язку з наведеним, відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати. Також, невиплата всіх належних йому сум поставила його в скрутне матеріальне становище, він позбавлений забезпечити членів сім`ї. В період пандемії він переносить хвилювання за здоров`я і життя своєї родини, внаслідок чого в нього тяжкий психологічний стан. Представник відповідача Комунального підприємства Сокальської районної ради «Сокальська районна друкарня» - Підцерковна Н.І. подала відзив та зазначила, що заборгованість по заробітній платі позивача за період з 01.06.2018р. по 01.07.2019р. складає 105083,84грн. Сума, яку просить стягнути позивач (150278,81грн) нічим не обґрунтована. Позивачу, як керівнику, було відомо про те, що його контракт закінчується 30.06.2019р. та він повинен був вжити заходів для акумулювання коштів з метою повного розрахунку. Не вживши таких заходів, позивач позбавив підприємство можливості проведення з ним остаточного розрахунку. Також, запис про звільнення з роботи вчинений позивачем особисто, а тому він як керівник був зобов`язаний забезпечити здійснення повного розрахунку належних йому коштів при звільненні та самої виплати таких коштів у день звільнення. [PERSON] було відомо про те, що в нього існує заборгованість по заробітній платі з самого початку виникнення такої, оскільки на нього як на директора підприємства покладено обов`язок по виплаті заробітної плати. За час перебування на посаді позивач жодного разу не звертався до Сокальської районної ради з приводу погашення його заборгованості по заробітній платі. Таким чином, саме позивач повинен нести відповідальність за невиплату йому коштів при звільненні. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, у якому вказав, що він чесно та сумлінно виконував свої обов`язки, за що в 2016 році був нагороджений. На початку кожного року він звертався до Сокальської районної ради з програмою розвитку КП «Сокальська районна друкарня», в якій було передбачено виділення коштів на заробітну плату. В наказі про його звільнення була зазначена вказівка бухгалтеру виплатити йому належні при звільненні суми. Однак, жодних коштів на час звільнення та на час розгляду справи йому не виплачено. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. 27.06.2014р. між Сокальською районною радою Львівської області та позивачем [PERSON] укладено контракт. Відповідно до умов контракту, [PERSON] призначається на посаду директора Комунального підприємства «Сокальська районна друкарня» на строк 5 років з 01.07.2014р. по 31.06.2019р. На [PERSON] як керівника покладено обов`язок, крім іншого, здійснювати керівництво підприємством, організовувати фінансову діяльність, забезпечувати виконання показників ефективності використання майна і прибутку, майнового стану підприємства, забезпечувати своєчасне і повне внесення платежів до бюджету, Пенсійного фонду, теплоенергопостачальним організаціям та виплату заробітної плати працівникам підприємства. [PERSON] зобов`язаний систематично надавати Сокальській районній раді звіти про результати виконаних показників. Уразі невиконання передбачених контрактом показників, останній зобов`язаний подати пояснення причин невиконання та заходи усунення недоліків. У разі невиконання чи неналежного виконання позивачем своїх обов`язків, в тому числі щодо заборгованості по виплаті заробітної плати більше ніж три місяці, Сокальська районна рада уповноважена вимагати від нього достроковий звіт про його дії. Згідно витягу з трудової книжки, рішення Сокальської районної ради №783 від 27.06.2019р., [PERSON] з 01.07.2013р. по 30.06.2019р. працював на посаді директора Комунального підприємства Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська районна друкарня» та був звільнений у зв`язку із закінченням терміну контракту. З наказу №9 від 27.06.2019р. встановлено, що такий винесено позивачем [PERSON] , як директором Комунального підприємства Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська районна друкарня» та вирішено звільнити 30.06.2019р. [PERSON] з посади директора даного підприємства на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Бухгалтера підприємства зобов`язано провести розрахунок та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 2016 року по 30.06.2019р.; відповідального за кадрову роботу зобов`язано провести оформлення документів та здійснити записи в трудовій книжці. Контроль за виконанням даного наказу [PERSON] залишив за собою. З відповіді голови Сокальської районної ради Львівської області від 02.03.2020р. встановлено, що заяву [PERSON] щодо невиплати розрахункових коштів та заборгованості із заробітної плати понад вісім місяців, скеровано до Комунального підприємства Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська районна друкарня» для розгляду та вжиття заходів для погашення заборгованості і надання пояснень з приводу причин невиплати. З довідки про доходи від 19.08.2019р. встановлено, що загальна сума заробітної плати за період з 01.01.2019р. по 30.06.2019р. становить 105083,84грн. З наданої Комунальним підприємством «Сокальська районна друкарня» інформації та розрахункового листа за червень 2019 року встановлено, що заборгованість з виплати заробітної плати перед [PERSON] становить 131557,99грн., в тому числі 24125,72грн. компенсація за невикористану відпустку. З інформації про рух коштів встановлено, що в червні 2019 року в КП «Сокальська районна друкарня» поступило 6025,06грн., залишок станом на початок місяця - 13272,6грн., витрачено 8137,09грн., залишок на кінець місяця - 11160,51грн.; станом на 01.07.2020р. залишок грошових коштів на розрахунковому рахунку КП «Сокальська районна друкарня» становив 2308,17р., поступило в липні 2020 року 6050,42грн., залишок на кінець липня 2020р. - 1000,74грн. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» регламентовано, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є підставною. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує запровадженню тимчасової адміністрації банку. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день його звільнення. Оскільки відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, то вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є підставною. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розд.IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розді.IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Такий розрахунок відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування, зокрема, Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі №635/2084/16-ц та Постанові Верховного Суду від 02.08.2019р. у справі №755/17855/16-ц. Виходячи з аналізу зазначених норм, для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід враховувати кількість робочих днів затримки, а не календарних днів, як вказано позивачем. Так, позивачем надано розрахунок, відповідно до якого його середньоденна заробітна плата складає 625,95грн. виходячи з останніх двох місяців роботи (травень 2019 року та червень 2019 року). Період затримки розрахунку з 01.07.2019р. до дня ухвалення рішення судом складає 438 робочих днів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за цей період складає: 625,95грн. х 438 днів = 274166,10грн. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. В Постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Так, позивач, був звільнений 30.06.2019р. Позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі. Таке право позивач реалізувала лише 24.02.2020р., тобто зі спливом майже семи місяців, звернувшись із заявою до Сокальської районної ради та до суду з позовною заявою- 30.03.2020р. Суд також приймає до уваги, що позивач перебуваючи на посаді керівника підприємства, не вживав заходів щодо виплати йому заробітної плати починаючи з 01.06.2018р., хоча працював на вказаній посаді понад рік. Крім того, 27.06.2019р. останній виніс наказ про своє звільнення та контроль за виконанням даного наказу залишив за собою. Однак, не вжив жодних заходів щодо виконання бухгалтером підприємства даного наказу в частині проведення з ним розрахунків. Таким чином, період затримки виплати заробітної плати пов`язаний також з бездіяльністю самого позивача. З врахуванням зазначеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000грн. Дана сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою втрат позивача, які розумно можна було б передбачити. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»). Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»). Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Із роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. N 1078 (з внесеними змінами та доповненнями), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано роз`яснення, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників. На підставі викладеного суд погоджується з проведеним позивачем розрахунком індексації, згідно якого сума компенсації, що підлягає до стягнення як компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати складає 10741,60грн. Судом також враховано, що відповідачем не надано розрахунків на спростування вказаної суми компенсації. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то судом враховано наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4 (з послідуючими змінами та доповненнями), передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяної позивачу моральної шкоди та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. В той же час, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він терпів зазначені ним моральні страждання внаслідок затримки виплати заробітної плати, оскілки заробітна плата йому не виплачувалася починаючи з червня 2018 року, а він, як керівник підприємства, не вчиняв жодних дій щодо виплати такої самому собі, після винесення наказу про звільнення не проконтролював його виконання та заявив про виплату заборгованості в лютому 2020 року, будучи звільненим 01.07.2019р. Враховуючи ту обставину, що відповідно до умов контракту, позивач як керівник підприємства був зобов`язаний забезпечувати своєчасну і повну виплату заробітної плати, дана заборгованість виникла також і з його вини. З врахуванням зазначеного, суд не вбачає підстав задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.141 ЦПК України, відповідача слід стягнути судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, зокрема судовий збір - в дохід держави, витрати на правову допомогу - на користь позивача.

Outcome: partial