Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив визначити частки сторін у спільному майні, поділити спільне майно, виділивши у власність відповідача рухоме майно на суму 4650 грн. та припинивши її право на частку у спірній квартирі [ADDRESS] з виплатою їй грошової компенсації її частки, а також с тягнути судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 2006 року перебував у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням суду від 29 жовтня 2015 року. 24 квітня 2012 року ним була придбана квартира [ADDRESS]. З метою придбання квартири та оплати її вартості 24 червня 2012 року був укладений договір кредиту в сумі 72000 грн., який виплачувався ним з особистих коштів. Крім квартири, придбане майно на загальну суму 9300 грн. Надалі позивач зменшив позовні вимоги та просить залишити без розгляду позовні вимоги в частині визначення часток сторін у спільному майні та поділ квартири [ADDRESS], покликаючись на те, що вся вартість квартири була виплачена за рахунок його особистих коштів, а тому квартира є його особистою приватною власністю. Відповідач звернулася в суді із зустрічним позовом до позивача, в якому просила встановити, що при поділі на частки спільно набутої квартири [ADDRESS] частка [PERSON] становитиме 5/21, а її частка - 16/21; встановити, що при поділі спільно набутого побутового майна частки сторін є рівними; квартиру [ADDRESS] виділити у її власність, припинити право власності [PERSON] на квартиру зі сплатою компенсації в розмірі 64071,43 грн.; спільне побутове майно виділити у її власність, припинити право власності позивача на спільне побутове майно з виплатою йому грошової компенсації у розмірі 4650 грн. Надалі відповідач уточнила позовні вимоги та просить поділити спільно набуту квартиру [ADDRESS] та визначити, що частка [PERSON] становить 5/21, а її частка - 16/21; побутове майно поділити шляхом виділення у власність позивача комода, тумби під телевізор, газової колонки, шафи, кухонних меблів та столу, а у її власність - пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, пилосос, диван. В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог покликається на те, що в серпні 2015 року [PERSON] прийняв рішення про розірвання шлюбу, який розірвано в жовтні 2015 року. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин позивач не дбав про матеріальне забезпечення їх дитини, а тому за рішенням суду з нього стягнуто аліменти в розмірі ? частки всіх видів його заробітку. Але аліментів на утримання від позивача вона фактично не отримує. Без розірвання шлюбу позивач створив нову сімю та дбав про матеріальне становище іншої жінки та її дитини. Вона постійно сплачувала комунальні послуги за квартиру. Вважає, що її частка у праві власності на квартиру має становити 16/21. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в частині поділу рухомого майна позивачу на суму 3300 грн. та відповідачу на суму 6000 грн. зі сплатою відповідачем на користь позивача компенсації в розмірі 1250 грн. Позовні вимоги позивача в частині визначення часток у праві власності на квартиру просить залишити без задоволення, а у задоволенні позовних вимог відповідача в частині поділу спірної квартири - відмовити. Пояснила, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за кошти позивача, зокрема за кошти, які належали йому особисто в сумі 86800 грн. та не були внесені до спільного сімейного бюджету і зберігалися у брата позивача, та за кредитні кошти, які позивач повністю повернув банку з власних заощаджень в 2016 році. З жовтня 2013 року позивач разом з відповідачем не проживав, спільного бюджету не мали і відповідач участі у поверненні кредиту не приймала. Відповідач позов не визнала, зустрічний позов підтримала та пояснила, що після переїзду в м.Рівне батьки позивача віддали йому компенсацію його частки у спільному майні, розміру якої вона на той момент не знала. Чоловік повідомив, що необхідно взяти кредит в банку в сумі 72000 грн., бо не вистачає на купівлю квартири. Вона та її батьки були поручителями за кредитом. На ремонт квартири гроші надавала її матір. Позивач із спільного бюджету сплачував кредит, а вона утримувала дитину, забезпечувала харчування та сплату комунальних послуг і така домовленість існувала між ними і після розірвання шлюбу. Спільно з позивачем проживали до кінця 2014 року, в 2015 році він забажав розірвати шлюб. В липні 2016 року вона вийшла заміж вдруге. В грудні 2016 року через поведінку позивача була змушена виселитися зі спірної квартири. З рухомих речей забрала пральну машину, холодильник, мікрохвильову піч, пилосос, комод та телевізор. Шафа, диван, газова колонка та кухонні меблі залишилися у власності позивача. До 2013 року вона працювала складальницею на фірмі «Лазорчик» та отримувала близько 4000 грн., хоча офіційно їй нараховували заробітну плату в розмірі 1300 грн. Надалі звільнилася з роботи за станом здоровя. Представник відповідача пояснив, що лише 1/5 частка квартири, за яку позивач отримав кошти на підставі ухвали Березнівського районного суду є його особистою власністю, а інша 1/5 та відповідно грошове відшкодування в сумі 43400 грн., яке отримав позивач та приховав від сімї, є обєктом права спільної сумісної власності. Позивач сплачував кредит зі своєї заробітної плати, право на ? частину якої має відповідач. [PERSON] витрачав спільні кошти не на користь сімї, а на іншу родину, не дбав про матеріальне забезпечення сина. Вважає, що частка позивача у квартирі має становити 8/39, а відповідача - 31/39. Свідок [PERSON] показала, що позивач - колишній чоловік її доньки - брав кредит, тому що їм не вистачало коштів на придбання квартири. Вона та її чоловік були поручителями за цим кредитом, давали доньці кошти на ремонт в сумі 3000 грн., 4500 грн. давали на встановлення вікон, допомагали продуктами харчування. За яку суму коштів була придбана квартира не знала навіть донька, тому що позивач цього нікому не говорив. Дочка працювала на роботі та отримувала 3000 грн. заробітної плати, сплачувала комунальні послуги та утримувала дитину. Свідок [PERSON] показала, що як сусідка добре знає сімю [PERSON], [PERSON] проживає з нею з жовтня 2013 року. Живуть як чоловік та дружина, постійно бачить його у кімнаті [PERSON], займаються спільним господарством, виховують доньку [PERSON], яка вже називає його татом. Позивач купує речі для дитини, іграшки, оновлював меблі у квартирі. Свідок [PERSON] показала, що є головою правління ОСББ «Дружне». Проживає у будинку по вул.Кн.Острозького, 10 з 1990 року, знає майже всіх мешканців. [PERSON] знає з 2003 року, їх діти навчаються в одному класі. [PERSON] проживає в кімнаті № 60 з жовтня 2013 року донині. На його прохання в присутності [PERSON] та свідків склали акт про проживання. Свідок [PERSON] показала, що знає позивача з грудня 2012 року, працювали на одному підприємстві. 7 жовтня 2013 року [PERSON] прийшов до неї та попросився на проживання. Через два тижні стали жити як чоловік та дружина. Мають спільний бюджет, в який кожен з них вносит свою часку. Під час складання акту позивач був присутній в кімнаті. Зі слів [PERSON] знає, що спірна квартира купувалася ним за гроші батьків. Перший внесок він сплатив у розмірі близько 35000 грн., а далі виплачував кредит з грошей, які віддав брату на зберігання. Суд, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, вважає, що позовні вимоги сторін підлягають до часткового задоволення. Суд встановив, що сторони з 18 лютого 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає з матірю. За час шлюбу сторони придбали рухоме майно : пральну машину вартістю 2000 грн., мікрохвильову піч вартістю 1000 грн., холодильник вартістю 2000 грн., пилосос вартістю 200 грн., комод вартістю 300 грн., диван вартістю 700 грн., шафу вартістю 800 грн., тумбу під телевізор вартістю 200 грн., газову колонку вартістю 700 грн., кухонні меблі вартістю 1000 грн., стіл вартістю 300 грн. Перелік та вартість майна сторонами не оспорюється. Сторони визнали, що відповідач забрала з помешкання пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, пилосос і комод, у позивача залишилися диван, тумба під телевізор, газова колонка, шафа, кухонні меблі та стіл. Відповідно до ч.1 ст.70 [PERSON] кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружинм та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні сторони погодилися на поділ рухомого майна шляхом виділення кожній зі сторін речей, які в них перебувають. За таких обставин суд вважає за можливе виділити сторонам із спільного майна подружжя майно, яке нині перебуває у їх фактичному володінні, а саме : позивачу - диван, тумбу під телевізор, газову колонку, шафу, кухонні меблі, стіл загальною вартістю 3700 грн., відповідачу - пральну машину, мікрохвильову піч, холодильник, пило смок, комод загальною вартістю 5600 грн. Беручи до уваги, що спільна дитина залишилася проживати з матірю, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 950 грн. різниці між вартістю виділеного сторонам майна. Судом також встановлено, що 24 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка зареєстрована на праві приватної власності на позивачем, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав № 34130961 від 15 травня 2012 року. За умовами вказаного договору квартира придбана за 108800 грн., з яких 36800 грн. продавець отримав від покупця до підписання договору, а решту 72000 грн. покупець зобовязується сплатити до 24 квітня 2012 року. Отримання продавцем грошей в сумі 108800 грн. за продану квартиру повністю станом на 24 квітня 2012 року підтверджується нотаріально засвідченою заявою [PERSON] Власність у сімї існує у двох правових режимах : спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. [PERSON] кодексу України в статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна. За нормами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею ( ним ) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй ( йому ) особисто. У разі доведення, що набуте за час шлюбу майно придбано ( набуте ) виключно за кошти, що належали одному з подружжя особисто, тобто не за спільні сімейні кошти та без трудової участі іншого подружжя у створенні майна, таке майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до розяснень, викладених в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту ), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою ( шлюбним договором ) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно із п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте не, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття ) та мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Відповідачем в судовому засіданні не заперечувався той факт, що кошти в сумі 36800 грн. є особистими коштами позивача, що були отримані ним за майно, яке належало йому до шлюбу. Зазначена обставина також підтверджується ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2012 року про визнання мирової угоди у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні, стягнення витрат на утримання частки майна, за якою [PERSON] та [PERSON] сплачують [PERSON] вартість 2/5 частки у спільному майні - квартирі [ADDRESS] - в розмірі 86800 грн., які знаходяться на депозитному рахунку територіального управління ДСА в Рівненській області. 3 лютого 2012 року за платіжним дорученням № 5 перераховано з депозитного рахунку територіального управління на картковий рахунок [PERSON] в Ощадбанку кошти в сумі 85941,59 грн., про що свідчить лист Територіального управління ДСА України в Рівненській області № С-1/17 від 18 січня 2017 року та довідка ТВБВ № 10017/01 ПАТ «Ощадбанк» № 02-4/70 від 19 січня 2017 року. Оскільки на момент придбання квартири усієї суми отриманих за ухвалою суду коштів у позивача в наявності не було, так як частина коштів була передана в користування його брату, позивачем було отримано в ПАТ «Укрсоцбанк» кредит на суму 72000 грн. зі сплатою 18 % річних з кінцевим терміном повернення коштів 23 квітня 2032 року, що підтверджується договором кредиту № 730МІ11120424001 на придбання житла на вторинному ринку від 24 квітня 2012 року. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 24 квітня 2012 року були укладені іпотечний договір з [PERSON], та договори поруки з [PERSON], [PERSON], [PERSON] З пояснень позивача вбачається, що заборгованість за кредитним договором сплачувалася ним з коштів, отриманих за ухвалою Березнівського районного суду, що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] та про що свідчить розписка [PERSON] від 21 серпня 2016 року про отримання ним від свого брата [PERSON] повністю всієї суми, яку залишив у нього на зберігання, які отримав по мировій угоді за квартиру від 16 січня 2012 року ( загальна сума 85940 грн. ). Кредит повністю сплачений позивачем в 2016 році, іпотека припинена 1 липня 2016 року, що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 63113126 від 8 липня 2016 року. Відповідач визнала, що не брала участі у погашенні кредиту під час спільного проживання з позивачем, так як між ними була домовленість про те, що вона утримує сімю і дитину, а він платить кредит, після розірвання шлюбу позивач здійснив платежі зі своїх власних коштів. Згідно із ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вказаних вимог відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів понесення витрат на утримання спірної квартири як під час спільного проживання, так і після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу. Долучені до матеріалів справи розрахунки на оплату комунальних послуг не свідчать про факт здійснення такої оплати відповідачем. Як не надано відповідачем і розрахунку суми спільних коштів, які були внесені у придбання квартири. Щодо доводів відповідача про отримання нею в 2012-2013 роках заробітної плати в розмірі 4000-4500 грн., то вказана обставина не підтверджена жодним доказом. Крім того, суд встановив, що сторони з жовтня 2013 року разом не проживали, спільного господарства не вели та спільного бюджету не мали. Вказана обставина підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], актом про проживання особи за місцем реєстрації від 22 листопада 2016 року № 10, складеним ОСББ «Дружне» на предмет проживання [PERSON] в кімнаті № 60 гуртожитку № 2 по вул..Кн.Острозького, 10 в м.Рівне. Під час обстеження кімнати № 60 в присутності [PERSON], власниці кімнати, встановлений факт проживання [PERSON] за вказаною адресою. Зі слів сусідів підтверджено, що [PERSON] проживає в кімнаті № 60 з 7 жовтня 2013 року по теперішній час постійно без реєстрації. Також судовим рішенням у справі № 569/11643/15 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони протягом тривалого часу не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть. Все зазначене дає суду підстави вважати, що квартира [ADDRESS] не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, так як набута позивачем за кошти, які належали йому особисто, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо поділу квартири та визначення часток у квартирі необхідно відмовити. Покликання представника відповідача на те, що позивач має право особистої власності на кошти за ухвалою Березнівського районного суду лише в сумі 43400 грн. як за 1/5 частку майна, а інша сума в розмірі 43400 грн. є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд до уваги не приймає, оскільки за умовами мирової угоди, укладеної між співвласниками набутої позивачем до шлюбу з відповідачем квартири, [PERSON] отримав компенсацію саме в розмірі 86800 грн. Безпідставними є також доводи представника відповідача на необхідність збільшення частки відповідача у спільному майні через приховування останнім від сімї суми коштів, отриманих за мировою угодою. Відповідно до ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд можу відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Положення ст.70 СК України поширюються на майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, кошти ж, отримані позивачем як компенсація його частки у спільному майні, є особистим його майном, а тому факт приховування їх від відповідача не має в даному спорі правового значення. Твердження представника відповідача про необхідність збільшення частки відповідача у праві власності на квартиру, оскільки позивач не дбав про матеріальне становище сімї не заслуговують на увагу. У відповідності до ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. В судовому засіданні було встановлено, що з жовтня 2013 року подружні стосунки між сторонами були припинені і шлюб мав формальний характер. Відповідач визнала, що позивачем було створено нову сімю з іншою жінкою. З позовом про стягнення аліментів з позивача відповідач звернулася до суду лише в 2016 році. Щодо покликань представника відповідача на недостатній розмір аліментів, які стягуються з позивача, для забезпечення фізичного, духовного розвитку спільної дитини, то суд зауважує таке. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 8 липня 2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів його заробітку щомісячно. Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу, в 2016 році позивач отримував близько 5000 грн. заробітної плати в місяць, ? частка якої становить 1250 грн., що з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років в сумі 1637 грн., на думку суду, є достатнім розміром аліментів. Доказів на підтвердження того, що спільна дитина сторін потребує аліментів у більшому розмірі, суду не надано. Враховуючи, що первісний та зустрічний позови задоволені судом частково, судові витрати сторони понесли в мінімальному розмірі по 551,20 грн. кожна, розподілу судові витрати не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: partial