Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання нікчемного правочину недійсним, посилаючись на те, що між сторонами 30 грудня 2014 року укладено договір банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті - долар США, згідно з яким позивач відкрив відповідачеві депозитний рахунок [NUMBER], а відповідач вніс на цей рахунок кошти в сумі 13 431,85 доларів США, за договором банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом в розмірі 11%. В подальшому, з урахуванням додаткової угоди №1 від 2 лютого 2015 року, депозит розміщується з 30 січня 2015 року по 4 серпня 2015 року включно, з подальшою пролонгацією на тих саме умовах, якщо вкладник не пізніше ніж за 10 календарних днів до дати закінчення депозиту не звернеться до банку із заявою про повернення суми депозиту; у випадку розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Зазначає, що 29 квітня 2015 року відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого банк повинен був сплатити проценти за ставкою 1% річних, однак між сторонами було укладено Додаткову угоду №2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу, за умовами якої банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. Стверджує, що у зв'язку зі здійсненням ліквідаційної процедури, на підставі ч.2 ст.38 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації провела перевірку договорів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації та встановила, що Додаткова угода №2 від 12 травня 2015 року є нікчемною у зв'язку з незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, а відтак банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 137,14 доларів США, оскільки відповідачем частково повернуто 158,48 доларів США. Просить суд визнати нікчемну Додаткову угоду №2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті - долар США від 30 грудня 2014 року, укладену між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит», недійсною. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності та про підтримання позову в повному обсязі. Додатково надіслав пояснення про те, що укладення, серед іншого, оспорюваної додаткової угоди працівниками банку стало підставою для внесення відомостей в Єдиний реєстр досудових розслідувань за номером 12015000000000255 30 квітня 2015 року за ч.5 ст.191 Кримінального кодексу України. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року постановлено проводити заочний розгляд справи. З урахуванням ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 30 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк національний кредит» та [PERSON], як вкладником, 30 грудня 2014 року укладено договір банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті - долар США (а.с.5-8), згідно з яким банк відкриває вкладнику депозитний рахунок [NUMBER], а вкладник вносить на цей рахунок кошти в сумі 13 431,85 доларів США. Депозит залучається з 30 грудня 2014 року до 30 січня 2015 року включно (п.2.2 договору банківського вкладу). Банк сплачує вкладнику проценту ставку за користування депозитом у розмірі 11% річних (п.2.3 договору банківського вкладу). Вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за десять робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику (п.3.5 договору банківського вкладу). У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (п.3.7 договору банківського вкладу). Додатковою угодою №1 від 2 лютого 2014 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 від 30 грудня 2014 року викладено п.2.2 та п.2.3 договору банківського вкладу у новій редакції: «2.2. Депозит залучається з 30 січня 2015 року по 04 серпня 2015 року включно. 2.3. Банк сплачує вкладнику проценту ставку за користування депозитом у розмірі 11% річних» (а.с.9). Додатковою угодою №2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті - долар США від 30 грудня 2014 року викладено п.3.7 договору банківського вкладу у новій редакції: «3.7. У випадку розірвання договору за ініціативою вкладника, перерахунок відсотків за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку не здійснюється» (а.с.10). У зв'язку з поданням [PERSON] заяви про дострокове розірвання договору, йому повернуто суму вкладу та сплачено проценти, передбачені Додатковою угодою №2 від 12 травня 2015 року, у розмірі 325,02 долари США. На підставі постанови Правління Національного банку України №358 від 5 червня 2015 року «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії несплатопроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №114 від 5 червня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит», згідно з яким з 8 червня 2015 рок запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит». Постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит». Згідно з ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладу фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Пунктом 1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладу фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Протягом дії тимчасової адміністрації проведено перевірку Додаткової угоди № 2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті - долар США, укладеного між відповідачем та позивачем, та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.1. ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладу фізичних осіб», оскільки у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 295,62 доларів США. На підставі ч.4 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладу фізичних осіб», відповідачеві 13 листопада 2015 року направлено повідомлення (а.с.15) з пропозицією повернути банку зазначені кошти, з яких частково повернуто 158,48 доларів США (а.с.19). Неповернення відповідачем решти 137, 14 доларів США стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом про визнання нікчемного правочину недійсним. У відповідності до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У п.5 Постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення про те, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про нікчемність Додаткової угоди № 2 від 12 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №113987-ДР-002 строком на 1 місяць (31 день) в іноземній валюті - долар США, оскільки зазначена угода укладена за місяць до введення тимчасової адміністрації, за нею банк дійсно відмовився від власних майнових вимог, адже до її укладення у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника повинен був виплачувати 1% річних за період знаходження коштів на депозитному рахунку, а після укладення додаткової угоди - 11%. А відтак позов є підставним та підлягає задоволенню.

Outcome: approved