Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до відповідачів, у якому просив усунути перешкоди щодо використання майна шляхом скасування арешту, накладеного постановою №АА №504064 від 29.01.2008 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, застосованої Дзержинським ВДВС Харківського міського управління юстиції (реєстраційний номер обтяження 6542730). В обгрунтування позовних вимог позивачем вказано, що на початку січня 2021 року він дізнався про існування постанови про арешт майна квартири [ADDRESS] . Арешгт на належну позивачу квартиру було накладено Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АА №504064 від 29.01.2008 року, виданої Дзержинським ВДВС Харківського міського управління юстиції. 07.02.2008 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою м.Харкова було внесено запис до Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний № обтяження: 6542730. Згідно з відповідями Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції від 22.01.2021 року №5726/19.6-59, Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.01.2021 року № 03-09/197, Господарського суду Харківської області №04.01.-06/002781 від 03.02.2021 року, Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції №8452/19.6-37 від 14.04.2021 року, Сьомої Харківської міської державної нотаріальної контори №786/01-16 від 12.04.2021 року виконавче провадження знищено, отримати інформацію про наявні судові рішення, якими передбачалось стягнення з боржника не видається можливим, так само як і інформацію про те, куди може бути здійснена сплата коштів на погашення ймовірного боргу, щодо звернення стягнення за яким, ймовірно, могло бути розпочате виконавче провадження. Позивач вважає, що арешт на майно було накладено внаслідок неправомірних дій зі сторони Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції, що порушили його охоронювані інтереси як власника майна. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 09.06.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 11.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання позивач не з`явився, матеріали справи містить заяву про розгляд справи за його відсутності, якою він просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Від представника Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшла заява за Вх.№ЕП-9608/21Вх від 08.11.2021 року, якою представник відповідача начальник відділу В.Бойченко просив розглянути справу за його відсутності. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, не повідомивши суд про причини свого неприбуття. З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22 лютого 2021 року № 15462/19.6-59 вбачається, що відомості про перебування на виконанні відділу у 2008 році виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] , відсутні. Відповідно до листа Господарського суду Харківської області від 03 лютого 2021 року за № 04.01-06/002781 у жодній зі справ, які перебували у провадженні суду, арешти або інші обтяження на майно або грошові кошти [PERSON] не накладалися. Згідно з листом Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року за № 03-09/197/2021 зі звернення [PERSON] не вбачається можливим встановити по якій саме справі, які перебували у провадженні суду, накладено арешт на майно позивача. Частиною 1статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст.76, ч. ч. 1, 2 ст.77, ст.79,80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. [PERSON] до позову додано Витяго з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, зі змісту якого вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] загальною плошею 52,2 кв.м належить на праві приватної власності належить позивачу у справі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, серія та номер 3199/К-51, виданий 05.05.2014. Відтак, до спірних відносин підлягає застосуванню ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», на яку в обґрунтування позовних вимог посилається позивач, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами, що він є власником майна, вказаного в позовній заяві. Абзац 2 п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» підтверджує висновок суду щодо обов`язковості визначення конкретного майна, а саме: у резолютивній частині рішення у цій категорії справ суду належить зазначати конкретне майно, з якого знімається арешт, його вартість, на користь кого знято арешт і за ким визнається право власності чи кому це майно передається у володіння. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до чинного законодавства право власності включає в себе право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Суд звертає увагу, що позивачем не надано жодної копії постанов про накладення арешту та документу, який засвідчує, що квартира [ADDRESS] належить саме позивачу по справі. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19) викладено правовий висновок, відповідно до якого належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Відповідно до положень ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна)орган державної виконавчої служби не може бути належним відповідачем у такій справі. Вказані позовні вимоги мають бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт. Недоведеність права вимоги особи, яка вважає своє право порушеним, є підставою для відмови в задоволенні позову. Поруч із тим, суд враховує, що згідно з автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на час розгляду позовної заяви не вбачається, що відносно [PERSON] було відкрите виконавче провадження, у рамках якого було накладено арешт на належну йому на праві приватної власності квартиру. Поруч із тим, у позивача у справі відсутні можливості щодо реалізації правомочностей власника майна, оскільки міститься заборона стосовно його відчуження відповідно до постанови про арешт майна боржника АА №504064 від 29.01.2008 року, підстави винесення якої судом не встановлені, оскільки представником державної виконавчої служби не надано жодних обгрунтувань щодо правомірності її винесення. Так, право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Перший протокол», «Конвенція»): «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Право приватної власності - є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Розглядаючи справу, таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст.10 ЦПК України. Також суд враховує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. А тому, оскільки іншого способу захисту та реалізації прав власника майна, ніж зняття арешту з нерухомого майна у позивача не має, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, таким, що не суперечить закону, в зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст.1216, 1218, 317, 319 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», положень Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,

Outcome: approved