Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач звернувся в Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області з позовною заявою до АТ «Покровський ГЗК» про відшкодування моральної шкоди, пов`язаною з виконанням трудових обов`язків, посилаючись на наступні обставини. В період з 18.08.2003р. по 23.12.2013р. позивач працював на ПАТ «ПГЗК» слюсарем черговим по ремонту устаткування, а 23.12.2013р. був звільнений за станом здоров`я, яке перешкоджає продовження даної роботи, п.2 ст. 40КЗпП України. За час роботи він отримав захворювання у виді хронічного обструктивного захворювання легень другої стадії (пилотоксичний бронхіт другої ст., емфізема легень другої ст.). ЛН другого ступеня, яке є професійними захворюваннями, що підтверджується відповідними виписками закладів охорони здоров`я та долученими позивачем до матеріалів справи доказами. Внаслідок чого позивача 04.11.2013р. було визнано інвалідом 3 групи та втратою 30% професійної працездатності, а при наступних переоглядах 06.11.2018р. визнано інвалідом 2 групи безстроково та втратою 70% професійної працездатності. У зв`язку з вказаним захворюванням позивач поніс значну моральну шкоду, яка виражається у фізичному болю, емоційних, душевних та моральних стражданнях, які він переніс. У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з ПАТ «ПГЗК» на його користь відшкодування моральної шкоди, заподіяну ушкодженням здоров`я в сумі 190 000,00 грн. Представник відповідача АТ «ПГЗК» надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останні визнають те, що позивач при довготривалій праці на АТ «ПОКРОВСЬКИЙ ГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів отримав професійне захворювання. Але з урахуванням порушення позивачем вимог п.1.9 «Інструкції з охорони праці №105 для слюсаря чергового та з ремонту обладнання», просять зменшити суму грошового відшкодування. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.191 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] в період часу з 18.08.2003р. по 23.12.2013р. працював на ПАТ «ПГЗК» слюсарем черговим по ремонту устаткування. 23.12.2013р. був звільнений за станом здоров`я на підставі п.2 ст. 40КЗпП України, що підтверджується записом з трудової книжки (а.с.11-12). З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.10.2013р. вбачається, що причиною виникнення у позивача професійного захворювання є виконання потерпілим робіт в умовах дії шкідливого виробничого фактору (пил - 4,4 мг/м3) (а.с.13-16). У зв`язку з отриманим професійним захворюванням [PERSON] було визнано інвалідом 3 групи та втрату 30% професійної працездатності, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ №0007570 від 01.10.2014р. (а.с.17). Згодом, при повторних оглядах, згідно виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №000715 від 14.10.2014 року [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності та втрату 50% професійної працездатності (а.с.19). Згідно виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №054100 від 06.11.2018 року [PERSON] встановлено 2 групу інвалідності та втрату 70% професійної працездатності (а.с.20). Згідно виписки із медичних карт №1970, 3431, 1925, 1256, 3499, 3524 стаціонарного хворого, виданою ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у даному закладі з діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень третьої-четвертої стадії (пилотоксичний бронхіт третьої ст., емфізема легень третьої ст.), група D, у поєднанні з персистуючою бронхіальною астмою, важкий перебіг, четверта ступінь, загострення середнього ступеня важкості. Легенева недостатність третього ступеня. Хронічне легеневе серце, НК другої стадії - захворювання професійне (а.с.24-25,27,28,31-32,39). Отже, факт того, що захворювання позивача є професійним, тобто отриманим внаслідок довготривалої праці на АТ «ПГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів встановлений актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.10.2013р., медичними довідками МСЕК, виписками із медичної карти стаціонарного хворого. Таким чином, між захворюванням позивача та виконуваною ним роботою в умовах впливу шкідливих факторів встановлений причинний зв`язок, що передбачає право останнього на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч.4 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці. Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно частин 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, за приписами п.1 ч.2 коментованої статті, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Стаття 1187 даного нормативного акту під джерелом підвищеної небезпеки визначає діяльність, яка пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Аналогічне впорядковано й судовою практикою, а саме п.4 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», п.5 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до яких джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю з нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням, або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших людей. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач не заперечує та визнає, що здійснювана ним діяльність з виробництва марганцевих руд є джерелом підвищеної небезпеки з властивістю підвищення ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю. Крім того, відповідач визнає, що позивач [PERSON] при довготривалій праці на АТ «ПОКРОВСЬКИЙ ГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів отримав професійне захворювання, однак вважає заявлену до стягнення суму необґрунтованою з урахуванням того, що ушкодження здоров`я позивач отримав у тому числі за його грубої необережності. Таким чином, враховуючи приписи ст.82 ЦПК України, оскільки вказані обставини визнані сторонами, останні не підлягають доказуванню під час судового розгляду даної цивільної справи. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Як вказує позивач, у зв`язку із професійним захворюванням його визнано інвалідом 2 групи безстроково, він безповоротно втратив здоров`я та був звільнений із роботи, змушений щорічно проходити лікування в умовах стаціонару, зважаючи на що позивачу завдано моральної шкоди, яка виражається у фізичному болі, емоційних, душевних і моральних стражданнях, які він переносить по теперішній час. Враховуючи вищевикладене та наявність доказів причинно-наслідкового зв`язку між хворобою позивача та його роботою, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. У відповідності до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, при визначені розміру належного позивачу відшкодування, суд враховує роз`яснення, які викладені у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Крім того, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань; з того, що ці страждання у позивача довічні. Разом з тим, у відповідності до ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Тобто, груба необережність має місце, коли особа не бажала настання несприятливих наслідків, але передбачала їх та ставилася до цього байдуже або намагалася їх самовпевнено уникнути. Як вбачається із п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.10.2013 року (форма П-4) встановлено, що професійне захворювання виникло, у зв`язку з виконанням потерпілим робіт на протязі 9 років в умовах дії шкідливого виробничого фактору (пил) при наявності та застосуванні ЗІЗ та при недбалому ставленні потерпілого до стану особистого здоров`я, оскільки при виявленні у [PERSON] впродовж кількох років ранніх ознак гострих і хронічних професійних захворювань, зумовлених дією шкідливого виробничого фактору, [PERSON] не ініціював перехід, за власним бажанням, на іншу роботу (згідно пояснювальної записки працівника ремонтно-механічного цеху [PERSON] ). Відповідно до п.19 даного акту, [PERSON] , відчуваючи негативні наслідки розвитку патологічного процесу, свідомо не бажав перейти на роботу не пов`язану з дією конкретного шкідливого виробничого фактору (пилу), чим порушив вимоги п.1.9 «Інструкції з охорони праці №105 для слюсаря чергового та з ремонту обладнання». Визначаючи, чи мала місце в даному випадку груба необережність позивача, суд приймає до уваги наведені вище докази, які свідчать про недбале ставлення працівника до стану особистого здоров`я, що у свою чергу не може бути звичайною необачністю, а свідчить саме про наявність грубої необережності у діях позивача, що у свою чергу є підставою для зменшення розміру відшкодування завданої моральної шкоди останньому. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. The United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Суд зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, тому вважає заявлену до стягнення суму 190 000,00 грн. завищеною та не доведеною. Отже, застосовуючи принцип розумності і справедливості, з урахуванням неможливості безпомилкового, математично виваженого підрахунку розміру компенсації моральної шкоди, суд вважає, що 50 000,00 грн., буде тією мірою матеріальною компенсацією в даному випадку, яка підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що в силу п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору. Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної вимоги. За таких обставин, судовий збір слід стягнути із відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial