Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

позивач, збільшивши в судовому засіданні свої позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь 5000 грн. боргу згідно розписки, 932,90 грн. процентів за користування кредитом відповідно до облікової ставки Національного банку України за період прострочення повернення боргу з 01 листопада 2011 р. по 12 травня 2014 р., 450 грн. інфляції за весь час прострочення, 525 грн. - три проценти річних від простроченої суми за цей же період, а також 243,6 грн. судового збору, а всього 7151 (сім тисяч сто п'ятдесят одну) грн. 50 коп.. Пояснила, що 03 вересня 2009 р. відповідач позичила у неї 13000 грн., які обіцяла повернути через три дні - 07 вересня 2009 р., про що та написала їй на другий день відповідну розписку. В листопаді передала їй в борг ще 1000 грн., розписки при цьому не брала. В жовтні 2011 р. батько відповідача повернув їй 9000 грн.. Решту пообіцяв повернути пізніше. До 25 березня 2014 р. відповідач визнавала залишок боргу, а потім відмовилась повертати борг. Тому позивач вимушена звертатись до суду. Повністю підтримала свої позовні вимоги і просила їх задовольнити. Відповідач позов повністю не визнала і пояснила, що брала в борг у позивача 13000 грн., але не в вересні, а в травні 2009 р.. Розписку, яка є в справі, вона дійсно писала в вересні 2009 р.. Не змогла повернути, тому в кінці вересня на початку жовтня цього ж року розповіла все своїм батькам. Її батько [PERSON] дуже на неї кричав, був скандал, але повернув позивачці всю суму 13000 грн.. Вона в цей момент сиділа на сходах і бачила цю передачу грошей. Розписки при цьому не вимагала, так як було не до цього. Крім цього, в ході розгляду справи подала заяву про застосування строків позовної давності і відмові в позові також і з цих підстав, оскільки з моменту позики пройшло більше чотирьох років. Просила відмовити в позові як в зв'язку з повним поверненням боргу, так і за пропуском строків звернення до суду. Свідок [PERSON] пояснив, що є батьком відповідача. В жовтні чи листопаді 2009 р., ввечері, позивач прийшла до нього додому, де в той час проживала його дочка, і вимагала повернення боргу. При цьому показала розписку, написану його дочкою. Тому він повірив і віддав їй 13000 грн.. Думав, що розписку забере дочка, яка була присутня при поверненні грошей. Заслухавши сторони та свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з огляду на таке. Як видно з матеріалів справи, 04 вересня 2009 р. між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, яким відповідач позичила у позивача 13000 грн., про що свідчить відповідна розписка (а.с.5). За договором позики (ст.1046 ЦК України) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до ст.509 ЦК України між сторонами виникло зобов'язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей ( ч.2 ст.1047 ЦК України). За змістом зазначеної норми закону наявність розписки у кредитора свідчить про існування боргу. Відповідач не заперечує факт написання такої розписки і отримання в борг у позивача 13000 грн., тому суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає дану розписку належним і допустимим доказом, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування і одержаний у встановленому законом порядку. Що стосується заперечень відповідача щодо дати отримання в борг грошей в травні 2009 р., а не 04 вересня 2009 р., як зазначено в розписці, то суд не приймає їх до уваги, оскільки ці пояснення не підтверджуються ніякими доказами. При цьому суд керується закріпленим в ст.60 ЦПК України обов'язком доказування, який покладається на сторони, а також враховує, що матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Тому суд вважає датою отримання в борг грошей відповідачем у позивача саме 04 вересня 2009 р.. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст.527 ЦК України). Як видно з пояснень позивача, в жовтні 2011 р. батько відповідача [PERSON] - свідок по справі - повернув їй 9000 грн., хоча останній в судовому засіданні показав, що повернув 13000 грн. двома роками раніше. Суд не приймає до уваги показання даного свідка в частині повернення 13000 грн., оскільки він в судовому засіданні нервував, в деякій мірі був непослідовним, добре пам'ятав подію передачі грошових коштів у зазначеному розмірі, не пам'ятаючи інших фактів того періоду. Суд також враховує, що він є батьком відповідача і вважає, що такими показаннями він намагається їй допомогти уникнути матеріальної відповідальності. Аналізуючи пояснення сторін в частині повернення боргу, суд також приймає до уваги таке. Відповідно до вимог ст.545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З цього можна зробити висновок, що наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання, в даному випадку - неповністю виконаного зобов'язання. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи, зокрема, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно ст.10 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язок доказування передбачений також і ст.60 ЦПК України. Тому суд приймає до уваги пояснення позивача в частині неповного повернення їй боргу - тільки 9000 грн., - оскільки у неї на руках знаходиться оригінал розписки відповідача, і часткове погашення боргу батьком відповідача та не вимагання при цьому повернення розписки на всю суму боргу - 14000 грн. - на думку суду є логічним. Враховуючи вищевикладене, у суду також немає підстав критично оцінювати пояснення позивача в частині надання в борг відповідачеві після 13000 грн. ще 1000 грн.. Ст. 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути кошти у встановлений строк. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання передбачені ст.611 ЦК України, в якій зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Як видно з розписки про отримання в борг 13000 грн., відповідач попереджена про наслідки несвоєчасного повернення боргу нарахуванням процентів (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивач представила до заяви про збільшення позовних вимог розрахунок процентів за користування 5000 грн. за період з 01 листопада 2011 р. (час повернення частини боргу в сумі 9000 грн.) до 12 травня 2014 р. (дати винесення рішення) (а.с.21). Перевіривши дані розрахунки на суму 932,9 грн., суд находить їх правильними. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобов'язання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. В поданих позивачем розрахунках містяться такі інфляційні нарахування на суму 450 грн., які вірно обраховані, виходячи з індексів інфляції за відповідні періоди, тому приймаються судом до уваги при винесенні рішення (а.с.22). Поряд з цим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, також є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Перевіривши математичний розрахунок, представлений позивачем як три проценти річних за прострочений період, всього 525 грн., суд вважає його правильним, тому приймає до уваги (а.с.22). Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивач звернулась до суду через 4 р. і 5 місяців після повернення грошових коштів (а.с.24), то суд виходить з такого. Ст.257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю три роки. Ч.1 ст.261 цього ж Кодексу зазначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ст.264 ЦК України). На думку суду, в даному випадку позовна давність почалась з обумовленої в розписці дати повернення боргу - 07 вересня 2009 р., і закінчилась би 07 вересня 2012 р.. Однак в судовому засіданні установлено, що в жовтні 2011 р. відповідач повернула частину боргу, що свідчить про визнання нею обов'язку його повернення. Тому строк позовної давності перервався і почався заново з 01 листопада 2011 р.. З огляду на викладене, підстав для застосування строків позовної давності у суду немає. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати позивача на суму 243,6 грн. по сплаті судового збору підтверджуються відповідною квитанцією і також підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved