Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В процесі розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та просив про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно кредитного договору № 2911/07/1 від 29.11.2007 року відповідач [PERSON] отримав в позивача грошові кошти в сумі 196 000 гривень з терміном погашення до 29.11.2012 року зі сплатою 19 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов'язався виконати кредитні зобов'язання відповідно до умов кредитного договору. Внаслідок порушення графіку сплати коштів за [PERSON] наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 530 321 грн. 94 коп. Умовами договору встановлено, що наслідком порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір іпотеки. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримала з мотивів наведених в позовній заяві. Суду пояснила, що всі платежі по кредиту, які здійснював відповідач було враховано, вони відображені в розрахунку заборгованості. Представник відповідачки [PERSON] в судових засіданнях проти вимог позову заперечував, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності та проведено розрахунок заборгованості без врахування всіх проплат по кредиту. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 29 листопада 2007 року між КБ «Західінкомбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 2911/07/1 (а.с.17), за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в розмірі 196 000 гривень з терміном погашення до 29.11.2012 року. Умовами п. 1.1. договору передбачено обов'язок позичальника сплачувати 19 % річних за користування кредитом. Відповідно до п.1.5 договору відповідач зобов'язався погашати кредит відповідно до Графіку до 10 числа місяця, наступного за звітним. 24 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову, якою збільшено розмір відсотків за користування кредитними коштами до 25% річних (а.с.18). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, позичальник систематично порушував строки та розмір погашення кредиту і сплати процентів, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.7-8). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В силу дії ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Пунктом 3.2.8 кредитного договору передбачено, що у разі порушення (невиконання) боржником умов данного договору, позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 30% від простроченої суми боргу. За змістом ст. 1048 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Позивачем станом на 14.05.2013 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача [PERSON] перед банком за кредитними зобов'язаннями в розмірі 530 321 грн. 94 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 196 000 грн., заборгованість за відсотками - 211 939 грн. 95 коп., штраф - 122 381 грн. 99 коп. Будь-яких доказів на спростування доводів позивача та вказаного розрахунку заборгованості відповідачами суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення належного виконання зобов'язань по кредитному договору № 2911/07/1 від 29.11.2007 року, між банком та відповідачами 29.11.2007 року укладено договір іпотеки № 992-Д (а.с.20-22), згідно п. 3.1 якого відповідачі, передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 51,1 кв.м., яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.02.1997 року Агенством по приватизації державного житлового фонду, згідно з рішенням Івано-Франківського міськвиконкому від 17.01.1997 року № 8-р, зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ в реєстрову книгу № 165 номер запису 6670. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Пунктом 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Враховуючи вищенаведене та наявність доказів, які підтверджують неналежне виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, суд приходить до переконання, що позивач набув права звернення стягнення на предмет іпотеки. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на нерухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси іпотекодавця, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає задоволенню. Як вбачається із п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Належним чином співставивши досліджені обставини та визначивши співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості майна, перевіривши, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, якими урегульовано зазначені зобов'язальні відносини щодо права позивача на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки, суд вважає встановленим порушення права позивача на виконання договірних зобов'язань, у зв'язку з чим для відновлення зазначеного права слід позов задовольнити. Суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідач про застосування строків позовної давності, оскільки в договорі чітко визначено строк виконання основного зобов'язання 29.11.2012 року, а позивач звернувся до суду 29 травня 2013 року, строк позовної давності ним не пропущено. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 12, 33, 36,37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 11, 15, 16, 525, 526, 530, 589, 590, 610-112, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved