Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивач в особі свого представника Шевченка Ю.О. 10 січня 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 01 липня 2008 року в сумі 103613,59 грн., а також стягнути понесені ним судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що з відповідачем 01 липня 2008 року був укладений договір без номеру, за яким відповідач отримала кредит в у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідачем [PERSON] зобов'язання за договором порушувались, внаслідок чого станом на 30 листопада 2016 року виникла заборгованість за договором в загальному розмірі 103613,59 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 8470,71 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 85970,80 грн., заборгованість за пенею в сумі 4000,00 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 250,00 грн. і штрафу (процентна складова) в сумі 4922,08 грн., та яку позивач вимагає від відповідача повернути в повному обсязі. З приводу заявлених позовних вимог Люботинським міським судом Харківської області було ухвалено 27 квітня 2017 року заочне рішення про часткове задоволення позову. Однак, на підставі поданої відповідачем [PERSON] заяви заочне рішення від 27 квітня 2017 року було скасовано і справу було призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача Калугіна О.А., яка приймала участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, позов підтримала повністю та просила його задовольнити. В своїх поясненнях представник Калугіна О.А. посилалася як на обставини, викладені в позові, так і на ті обставини, що відповідач [PERSON] користувалася кредитними грошовими коштами на протязі строку дії кредитної картки, яку їй неодноразово видавали взамін тих, що строк дії яких закінчився. Остання така кредитна картка, яку було видано [PERSON] мала термін дії до січня 2016 року. Тому позивач, звернувшись 10 січня 2017 року до суду з відповідним позовом до [PERSON] не втратив право стягнення заборгованості, яка виникла з боку відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти того, що користувалася кредитними коштами за допомогою кредитної картки, яку отримала ще в липні 2008 року. Але строк дії цієї картки закінчився ще в січні 2013 року. Останній платіж по кредиту вона зробила в квітні 2013 року, а після того не могла своєчасно сплачувати щомісячні платежі через хворобу чоловіка та здійснення догляду за малолітньою дитиною. [PERSON] також пояснила суду, що отримувала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за допомогою платіжної картки соціальні виплати від держави по догляду за дитиною, можливо у неї була ще й зарплатна карта, але точно згадати не змогла. Але відповідач заперечувала те, що отримувала в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитну карту зі строком дії до січня 2016 року. Тому проти позову вона, [PERSON], заперечувала та просила з огляду на правові позиції, висловлені Верховним Судом України в справах № 6-61цс14, № 6-14цс14, № 6-116цс13, відмовити в його задоволенні через пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду з позовом. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши надані ними докази, з'ясував наступне. Між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і відповідачем [PERSON] 01 липня 2008 року був укладений договір, який складається з таких документів: Заява позичальника, Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи. За цим договором [PERSON] були надані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку. Первісно кредитний ліміт в сумі 2500,00 грн. був встановлений позивачем на кредитну карту № 5457082951228381, яку відповідачу [PERSON] видали в момент підписання 01 липня 2008 року Заява позичальника, про що свідчить відповідна відмітка. Представник позивача Калугіна О.А. і відповідач [PERSON] були одностайними в розумінні того факту, що кредитну карту № 5457082951228381 відповідачу було видано зі строком її дії до січня 2013 року. Про це також вказано у довідці, сформованій особисто представником позивача Калугіною О.А. про видані кредитні картки. В момент укладання договору [PERSON] була ознайомлена з довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», за умовами якої визначені базова відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць, тобто 22,8% на рік, та обов'язок для відповідача проводити сплату щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, в строк до 25 числа місяця, наступного за звітним. В цій довідці також передбачений обов'язок для [PERSON] сплатити Банку штраф у розмірі 250,00 грн. + 5% від суми боргу у випадку порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більше ніж на 120 днів. Згідно з п. 6.5. Умов і правил надання банківських послуг [PERSON] була зобов'язана проводити погашення заборгованості по кредиту, процентам за його використання та оплачувати комісії на умовах, визначених укладеним договором. У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлені строки відповідно до умов договору. Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема, сплату неустойки. З розрахунку заборгованості, представленого позивачем, та який був досліджений за участі сторін, вбачається, що відповідач [PERSON] вперше скористалася кредитними коштами 04 липня 2008 року, після чого сплачувала на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щомісячні платежі по погашенню кредиту, відсотків за користування кредитом та встановлених комісії. Лише інколи [PERSON] допускала прострочення в погашенні кредиту, але майже одразу вносила грошові кошти в якості оплати, тим самим відновлювала стан кредитної заборгованості з простроченої на поточну. Але востаннє [PERSON] здійснила платежі на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 25 і 26 квітня 2013 року в сумі 800,00 грн. і 140,00 грн. відповідно. Таким чином, відповідач погасила прострочену заборгованість по кредиту та частково погасила поточні та прострочені відсотки, нараховані за користування кредитом. Відтоді, [PERSON] щомісячні платежі, визначені кредитним договором не сплачувала. Згідно з розрахунком, представленим позивачем, станом на 30 листопада 2016 року, з боку відповідача [PERSON] утворилась заборгованість за кредитом в сумі 8470,71 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 85970,80 грн., заборгованість по пені - 4000,00 грн., а також вона має сплатити на користь Банку штраф (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн. та штраф (процентна складова) в сумі 4922,08 грн., що в підсумку складає 103613,59 грн. У відповідності до ст.ст. 625, 1048, 1054 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і за кредитним договором зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти. При таких обставинах, суд вважає вимогу позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 103613,59 грн. обґрунтованою. Однак, як вже встановлено під час судового розгляду, [PERSON], отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку, взяла на себе обов'язок погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів. Але вона припинила виконувати належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, коли 25 травня 2013 року не сплатила черговий щомісячний платіж. Але позовом з вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав до суду лише 10 січня 2017 року, що підтверджується відбитком печатки Московського районного суду м. Харкова та підписом відповідального працівника про прийняття позовної заяви. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. З приводу визначення початку перебігу позовної давності в кредитному договорі, в якому складовою частиною являються правила користування платіжною картою і в якому картка діє в межах визначеного нею строку, Верховним Судом України було виловлено чітку правову позицію, яка полягає в наступному. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не із закінченням строку дії договору (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 1 жовтня 2014 р. у справі № 6-134цс14). Згідно з п. 3.1.1., 3.1.3 розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг, які є складовою частиною укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] кредитного договору, строк дії платіжної карти вказаних на лицьовій стороні (місяць і рік), карта дійна до останнього календарного дня вказаного місяця. Після закінчення строку дії відповідна платіжна карта продовжується Банком на новий строк шляхом надання клієнту карти з новим строком дії. Представник позивача Калугіна О.А. наголошувала на тому, що після закінчення в січні 2013 року строку дії платіжної карти, яку було видано [PERSON] 01 липня 2008 року, остання неодноразово отримувала нові платіжні карти з різним строком дії. Остання така карта під № [NUMBER], яку відповідач отримала в Банку, була дійсною по січень 2016 року. На підтвердження своїх доводів представник Калугіна О.А. направила до суду власноручно складену довідку з переліком платіжних карт, відкритих в Банку на користь [PERSON] Під час дослідження представленої довідки у суду виникли сумніви, в тому що такий документ, який виготовлений лише представником позивача, є достатньо об'єктивним відображенням кредитних відносин, які виникли і тривали між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] на підставі договору від 01 липня 2008 року, адже у Банку існує обов'язок видати клієнту платіжну карту, а не лише її виготовити. До того ж відповідач [PERSON] заперечувала в ході судового розгляду факт отримання нею будь-якої іншої платіжної карти, ніж та, яку вона отримала в момент підписання Заяви позичальника та яка була дійсною по січень 2013 року. Маючи намір довести обґрунтованість своїх доводів, представник позивача Калугіна О.А. повідомила суду про наявність в розпорядженні Банку письмових документів, які б підтвердили факт отримання відповідачем платіжної карти зі строком дії по січень 2016 року, як про це вказано було в довідці. Для можливості реалізації представником позивача своїх процесуальних прав та обов'язків судом оголошувалась перерва в судовому розгляді на час, достатній для відшукання і подачі належних доказів. Але представник позивача лише обмежилась поданням суду додаткових письмових пояснень про існуюче в Банку програмне забезпечення, за допомогою якого для широкого кола клієнтів виготовляються платіжні картки, які в перспективі можуть бути їм видані. Таким чином, суд робить висновок, що зі спливом останнього дня місяця дії картки, якою користувалася [PERSON], тобто 31 січня 2013 року, у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача всієї заборгованості по кредитному договору в повному обсязі. Але фактично початок перебігу позовної давності слід обраховувати з 25 травня 2013 року, коли [PERSON] повинна були сплати черговий щомісячний платіж після сплати такого платежу в квітні 2013 року. Але з позовом до суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся лише 10 січня 2017 року, тобто після спливу строку загальної позовної давності. Відповідачем [PERSON] було усно заявлено про застосування строку позовної давності як підставу для відмови у позові. Про це вона також вказувала в заяві про перегляд заочного рішення, ухваленого судом в цій справі 27 квітня 2017 року. Будь-яких доказів того, що позовну давність було перервано, позивачем суду не надано. На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed