Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач за первинним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом встановлення факту права власності, визнання заповіту не дійсним, поділ спадкового майна в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що [INFO] померла його матір [PERSON] . До складу спадщини входить частина житлового 3/8 частини будинку по [ADDRESS] . Після смерті матері він дізнався, що матір за життя склала заповіт, яким усе майно заповіла братові [PERSON] . Заповіт був складений 03.02.1995 року. Однак вважає, що матір заповіт не складала, оскільки він мешкає неподалік від матері та матір йому б повідомила про заповіт Окрім того на заповіті не підпис матері. Просить визнати за ним, як за спадкоємцем першої черги, право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спадкового майна 3/8 частини будинку по [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] , звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, відшкодування витрат на утримання, догляд та поховання спадкодавця, визнання права власності на спадкове майно за заповітом. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що [INFO] померла його матір, [PERSON] . За життя, 03.02. 1995 року, вона склала заповіт, яким усе свої майно заповіла йому, [PERSON] . Його брат [PERSON] про заповіт знав, йому матір про це говорила. [PERSON] також зазначає, що після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину прийняв він [PERSON] та брат [PERSON] . Посилаючись на ст. 1241 ЦК України, [PERSON] зазначає, що оскільки на час відкриття спадщини братові було повних 62 роки, то він має право на обов`язкову частку, в розмірі 1 / 4 частини спадщини. Однак, за життя матір тяжко хворіла, потребувала сторонньої допомоги, вказану допомогу надавав лише він зі своєї дружиною та дітьми. Брат знав про безпорадній стан матері, не допомагав їй. Матір також жалілася, що її покинув син. Плакала, що коли могла синові допомагати, то була йому потрібна, а коли стала строю, то була сином покинута. [PERSON] також зазначає, що за період часу з 1947 року по вересень 1950 рік, його батько [PERSON] та дядько [PERSON] , сумісно збудували житловий будинок А-1, розміром 11,9 на 7,86 метрів, літня кухня Б - розміром 6,45 на 3,45 метри, 2-ва підвали - п/д, та тамбур до літньої кухні - б. Згідно до акту готовності житлового будинку та прибудов від 19.10.1960 року та реєстраційного посвідчення від 17.12.1960 року вказане домоволодіння було зареєстроване в БТІ на ім`я дядька [PERSON] . 02.11.1962 року [PERSON] подарував батькові [PERSON] 3/8 частини домоволодіння. 08.02.1971 року відповідно до договору дарування постідченного державним нотаріусом батько [PERSON] обдарував матері [PERSON] 3/8 частини цегляного житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , жилою площею 54,9 кв.м. та господарчих споруд. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.06.1971 р.н., матері [PERSON] , належить 1 / 2 частина житлового будинку. Розмір частки у спільному майні був змінений на підставі рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради №225 від 14.04.1971 рокую. Матір [PERSON] отримала свідоцтво про право власності про зміну часток в будинку, а дядько ні. [INFO] дядько [PERSON] помер. Нотаріус не міг видати свідоцтво про право на спадщину, а тому спадкоємці звернулися до суду, щоб за ними визнали право власності на спадщину, у тому числі і на одну належну матері кімнату. Його брат [PERSON] не став на захист матері, а навпаки був свідком на другій стороні, давав неправдиві покази, внаслідок чого рішення суду було не на користь мами. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16.11.2011 року, за іншим співвласником будинку [PERSON] , було визнано право власності з частини будинку моєї мами, а саме кімнату 2-3 розміром 13,4 кв.м. Таким чином на за життя стала власником не 1 / 2 частини, а 3/8 частини житлового будинку, загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 20,0 кв.м. [PERSON] вважає, що з вини брата була зменшена житлова площа будинку мами, а також з мами був стягнутий судовий збір майже 5000 гривень, що становить на той час 6-ть її пенсій. З цього приводу матір навіть захворіла. За таких підстав вважає, що розмір обов`язкової частки у спадщині повинен бути зменшений з 1 / 4 до 1/16 частини. Проти первинного позову заперечує, оскільки матір склала заповіт самостійно, у нотаріуса, відповідно до її волі. Матір була при ясному умі, у психіатра ніколи на обліку не перебувала та психічним захворюванням не хворіла. Окрім того [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти у розмірі 3595 гривень - половину його витрат на поховання матері. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первинного та зустрічного позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Так, судом встановлено, що: [INFO] померла [PERSON] . За життя, 03 лютого 1995 року, вона склала заповіт, яким усе свої майно заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Литвин О.Б., зареєстрований в реєстрі за №3-591. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємець першої черги за законом, який також є і спадкоємцем за заповітом [PERSON] у встановлений ст.. 1270 ЦК України, 6-ти місячний строк подав заяву про прийняття спадщини за заповітом. Заяву про прийняття спадщини за законом, без пропущення 6-ти місячного строку, подав другий син спадкодавця, спадкоємець першої черги за законом, [PERSON] .. Вказана обставина підтверджується матеріалами спадкової справи, яка була витребувана судом. Згідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 та 3 ст. 1268 ЦК України, Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 та 2 ст. 1269 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Матеріалами спадкової справи підтверджується той факт, що позивач за первинним позовом [PERSON] та позивач за зустрічним позовом [PERSON] прийняли спадщину, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , шляхом подачі заяв про прийняття спадщини, оскільки вони сумісно не проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на час смерті спадкодавця йому було повних 62 роки, є пенсіонером за віком, непрацездатним, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині. Оскільки при прийнятті спадщини за законом, розмір кожному із спадкоємців у спадщині був би по 1/ 2 частині, то розмір обов`язкової частки складає 1/ 4 частину від спадщини. Суд не погоджується з позицією позивача за зустрічним позовом [PERSON] про зменшення обов`язкової частки [PERSON] , оскільки доказів які б підтверджували підстави, передбачені ст. 1241 ЦК України, для зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, суду не надано. Згідно до ч.1 ст. 534 ЦК України (в редакції 1963 року, який діяв на той час), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно до ст. 45 ЦК України (в редакції 1963 року) Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Статтею 47 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. В ч.1 ст. 541 ЦК України (в редакції 1963 року), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно до ч.1 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат) Нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо); Суд дослідив заповіт [PERSON] від 03 лютого 1995 року, яким вона усе своє майно заповіла [PERSON] . Вказаний заповіт вчинений у письмовій формі, з зазначенням місця та часу його укладання, заповіт був посвідчений нотаріусом, та зареєстрований в реєстрі, а тому форма заповіту та його посвідчення відповідає закону. Позивач за первинним позовом [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вказаний заповіт не складений за життя спадкодавцем, а тому в цій частині позовні вимоги, що до визнання недійсним заповіту, повинно відмовити. Відповідно до ст.. 1232 ЦК України, спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] 1/ 2 частину витрат, пов`язаних з похованням матері а саме: витрати на поховання - 6230 гривень, що підтверджено накладною від 07.03.2015 року, та 960 гривень на поминальний обід, що підтверджується листом від 07.03.2015 року - виданою ФОП [PERSON] , всього 7190.00 гривні. 1 / 2 частина складає 3595,00 гривень. Посилання позивача за первинним позовом [PERSON] , що [PERSON] грошові кошти не витрачав, так як у матері були заощадження, в залі судового засідання не знайшли відповідного підтвердження, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.06.1971 р.н., [PERSON] , належало 1/ 2 частина житлового будинку, до складу якої входило: частина житлового будинку А-1, яка складалася з тамбуру 2-1, площею 5,90 кв.м., кімнатами - 2.2. площею, 9,8 кв.м., кімнатою 2-3 площею 13,4 кв.м., кімнатою 2-4 площею, 10,20 кв.м., кімнатою 2-5 площею 7,0 кв.м, а всього загальною площею 46,30 кв.м., житловою площею 33,40 кв.м.. До господарчих споруд відносилося літня кухня «В» розміром 4,50 х 3,70 м., сарай «Д» розміром 3,75 х 5,08 м., сарай «І» розміром 5,08 х 2,0 м., уборна «З», гараж «К» розміром 3,55 х 2,42 м.. Однак рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16.11.2011 року, [PERSON] зменшений розмір частки у спільному майні з 1 / 2 частини на 3/5 частини будинку, до складу якого входить житловий будинок А-1 загальною площею 32,9 кв.м. (46,3-13,4); житловою площею 20,0 кв.м. (33,4 - 13,4), літня кухня «В», сарай «Д», сарай «І», уборна «З», огорожа 1,2, тому за спадкоємцями потрібно визнати право власності на нерухоме майно, яке було визнане за рішенням суду від 16.11.2011 року в частках: 3 / 4 частки за [PERSON] , як за спадкоємцем за заповітом, а 1 /4 частина за [PERSON] як обов`язкова частка. Сторони, обидва не ставлять перед судом питання, що до стягнення на свою користь судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial