Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Західної регіональної дирекції публічного акціонерного товариства «Фортуна-банк», публічного акціонерного товариства «Фортуна-банк» про розірвання договору, повернення банківського вкладу та відсотків, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що між ним та відповідачем 03.09.2013 року укладено договір банківського вкладу №12м/840-793, строком на 375 днів - до 12.09.2014 року з виплатою 10,5% річних на суму вкладу. На виконання вказаного договору позивачем було надано відповідачу суму вкладу в розмірі 20 000 доларів США. 08.09.2014 року, 12.09.2014 року позивач звертався до відповідача зі заявою про повернення суми вкладу та відсотків у зв'язку із закінченням дії договору, однак відповідач відмовляється повертати суму депозиту. Просить суд розірвати договір банківського вкладу №12м/840-793 від 03.09.2014 року, стягнути з банку на його користь 20 000 доларів США - суму вкладу; 270,52 доларів США процентів; 54,25 доларів США 3% річних від простроченої суми розміру вкладу; 1,29 доларів США 3% річних від простроченої суми відсотків за користування вкладом; стягнути з відповідача на його користь 10 000 грн. відшкодування маральної шкоди та 6 000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. 19.01.2015 року відповідач подав відзив на позовну заяву, 09.06.2015 року додатковий відзив на позовну заяву. Відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає за можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми для прийняття рішення по справі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.09.2014 року між [PERSON] (вкладником) та публічним акціонерним товариством «Фортуна-банк» (банк), укладено договір банківського вкладу №12м/840-793, строком на 375 днів - до 12.09.2014 року з виплатою 10,5% річних на суму вкладу (а.с.10-12). Вкладник виконав свої зобов'язання за договором банківського вкладу, внісши на депозитний рахунок 20 000 доларів США, що підтверджується квитанцією №18 від 03.09.2013 року (а.с.13) та випискою з рахунку №2635 1 500000376/12м/840-793 (а.с.14) і тим самим виконано взяті на себе обов'язки по договору. 08.09.2014 року та 12.09.2014 року позивач звертався до відповідача зі заявами про повернення депозитних коштів у зв'язку із закінчення строку дії договору (а.с.15,16). Проте ПАТ«Фортуна-банк» не виконало вимоги позивача. У відповідності до вимог ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частинами 1 та 2 статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Згідно за ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно за ст.599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Уклавши вищенаведений договір банківського вкладу, Банк взяв на себе зобов'язання сплатити проценти за збереження вкладу та повернути вкладнику розміщену в Банку суму разом з нарахованими процентами в порядку та строки, обумовлені договором, зокрема, по закінченню строку дії вкладу. Підписи сторін під договором свідчать про досягнення сторонами згоди за усіма його умовами. Досліджені судом докази свідчать про те, що відповідач в односторонньому порядку порушив зобов'язання, що випливають з його умов, а саме: не виконав належним чином зобов'язання за договорами банківського вкладу та у визначений договорами строк вклад та відсотки за його зберігання вкладнику не повернув. Невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за Договором порушує гарантоване ст. 41 Конституції України його право приватної власності, позбавляє його права володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Разом з тим відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ч.2 ст.56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку України видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджується постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом . Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Крім того, ст.629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст.4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. У зв'язку із цим посилання банку на постанову Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року №540 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного і валютного ринків України», п.1 якої передбачено зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15 тис.грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, є безпідставним, оскільки зазначена і подібні цій наступні відповіді, постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб, і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Отже, відмова банку у поверненні грошових коштів із поточного рахунку позивача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема ст.41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст.1068 ЦК України та умовами укладеного між сторонами договору. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, по день фактичного їх повернення вкладникові, а також нараховуються 3 % річних та сума відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Однак суд не приймає до уваги та вважає таким, що проведений невірно, представлений позивачем розрахунок заборгованості по відсотках за кредитним договором від 03.09.2014 року, а бере до уваги розрахунок відповідача за яким сума невиплачених відсотків становить 81,35 доларів США. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач належним чином не виконав умови договору банківського вкладу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання договору, повернення суми вкладу, відсотків та 3% річних від простроченої суми розміру вкладу слід задовольнити. Вирішуючи питання стягнення витрат на правову допомогу, суд враховуючи акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання юридичних послуг №14ц-34 від 10.10.2014 року, тривалість справи, кількість процесуальних документів, на підставі Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.11.2011 року, вважає, що сума 6 000 грн. є розумною та дійсно свідчить про понесені позивачем витрати, а тому в цій частині вимоги слід також задовольнити. Разом з тим, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченої суми відсотків за користування вкладом та стягнення моральної шкоди не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Згідно з положеннями ст. 1054 та ст. 1058 ЦК предметом кредитного договору та договору банківського вкладу можуть бути лише грошові кошти. Відповідно при вирішенні спорів, пов'язаних з неналежним виконанням зобов'язань, що випливають із зазначених договорів, підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК. За змістом статей 526 та 1058 ЦК зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Частиною 6 ст. 1061 ЦК встановлено, що проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У зв'язку з цим необхідно враховувати, що у випадку збільшення вкладу на суму невитребуваних процентів, проценти, які стягуються у зв'язку з простроченням повернення вкладу, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, нараховуються на всю суму вкладу, збільшеного на суму невитребуваних процентів. Відповідно до ст. 611 ЦК, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором чи законом (зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди). Однак відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах договором банківського вкладу не передбачено. Не містять такого виду відповідальності за неналежне виконання цього договору норми гл.71, ст.625 ЦК, Закону України «Про банки і банківську діяльність»; не доведено наявність підстав для відшкодування моральної шкоди і відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), виникає у випадках, передбачених законом. Таким чином, моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» лише у разі, якщо така шкода заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Положення ст.1167 ЦК України щодо підстав відповідальності за завдану моральну шкоду поширюються на недоговірні правовідносини. З урахуванням наведеного, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково розірвавши договір банківського вкладу, стягнувши суму вкладу, відсотків за договором та трьох відсотків річних від простроченої суми вкладу, стягнення витрат на правову допомогу, в решті задоволенні позовних вимог відмовити.

Outcome: partial