Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив розірвати договір дарування квартири від 04 квітня 2019 року між сторонами, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №621, судові витрати просив покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 квітня 2019 року між позивачем та сином позивача - відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачу з наступних підстав: 2/3 частки квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 листопада 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Понтковською О.О., зареєстровано в реєстрі за №1653, 1/3 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02 вересня 1993 року ВО «Південний машинобудівний завод», згідно розпорядження №899. Укладення спірного договору зумовлено обставинами добровільного розподілу між позивачем та [PERSON] майна, набутого за час шлюбу. Квартира, що була об`єктом дарування, була особистим майном позивача. Між позивачем та сином попередньо були узгоджені умови договору дарування, також це були ті умови, які не були відображені в договорі, а саме умови щодо безперешкодного доступу позивача до вказаної квартири з можливістю проживання в ній. Зауважує, що відповідні умови відповідачем не виконуються, у зв`язку з чим виникає загроза безповоротної втрати дарунка. Вказує, що договір дарування квартири від 04 квітня 2019 року, укладений між сторонами, підлягає розірванню на вимогу дарувальника з огляду на наступне. Відповідачем не вживаються заходи щодо участі у витратах на управління та збереження квартири, у зв`язку з чим створюється загроза звернення виконавців житлово-комунальних послуг до суду з метою стягнення відповідних витрат. Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе відповідачем грошових зобов`язань, створюється загроза втрати дарунку шляхом звернення стягнення на квартиру на користь кредиторів. Крім того, син не допускає позивача до приміщення, хоча такі умови були ними узгоджені при укладанні договору. Враховуючи викладене, вважає, що договір дарування квартири від 04 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. за №621, підлягає розірванню на вимогу дарувальника на підставі ч. 3 ст. 727 Цивільного кодексу України, у зв`язку зі створенням відповідачем загрози безповоротної втрати дарунка, який має велику немайнову цінність для позивача. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначає, що дійсно 04 квітня 2019 року між сторонами було укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира на теперішній час належить відповідачу на праві власності та є його єдиною квартирою, в якій він зареєстрований. Під час укладення договору дарування квартири відповідач вважав, що позивач діє в його інтересах, з метою того, щоб у відповідача було місце окремого проживання, хоче подарувати йому квартиру та не переслідує ніяких інших цілей та інтересів. Твердження позивача про те, що сторонами були узгоджені умови договору дарування квартири, а саме умови щодо безперешкодного доступу позивача до вищезазначеної квартири з можливістю проживання в ній, є хибними, не містяться в договорі дарування квартири та не підтверджені жодними доказами. Повідомляє, що позивач взагалі відмовилась проживати в подарованій відповідачу квартирі навіть під час проведення ремонтних робіт в придбаній нею новій квартирі, та весь час проведення ремонтних робіт проживала в орендованій квартирі. Вважає, що твердження позивача, викладені у позовній заяві, є хибними та не підтвердженими жодними доказами, загрози безповоротної втрати дарунку не існує. На теперішній час відсутні будь-які, оформлені відповідно до чинного законодавства, претензії або вимоги будь-яких кредиторів або третіх осіб до відповідача. Зауважує, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, умисно вказує в своїй позовній заяві неправдиві відомості з метою створення штучної підстави для звернення до суду. Також відповідач заявляє про необхідність застосування судом строку спливу позовної давності на подання позовної заяви про розірвання договору дарування квартири, оскільки договір було укладено 04 квітня 2019 року, а датою реєстрації даної справи є 09 квітня 2020 року. Звертає увагу суду на те, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодних доказів особливої немайнової цінності дарунка для позивача та не надано жодних доказів виникнення загрози безповоротної втрати дарунку (квартири). Враховуючи викладене, відповідач з позовними вимогами не погоджується в повному обсязі, позов не визнає та вважає його необґрунтованим. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що строк позовної давності позивачем не порушено, позов до суду подано вчасно. Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань суду не подавав. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 04 квітня 2019 року між сторонами укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність відповідача, а відповідач прийняв від позивача квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-21). Відповідно до пункту 8 вказаного договору дарування квартири від 04 квітня 2019 року, дарувальнику роз`яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Станом на час розгляду справи власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є відповідач (а.с.89). Вирішуючи позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі. Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору дарування, позивач свої вимоги обґрунтовував положеннями ч. 2 ст. 727 ЦК України та зазначав, що відповідач створює загрозу безповоротної втрати квартири, яка має для позивача велику немайнову цінність. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідач вчиняє дії, які б загрожували безповоротній втраті квартири. Окрім викладеного у позовній заяві та пояснень в судовому засіданні представника позивача, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та тверджень суду не надано. Надана позивачем роздруківка з менеджеру, в якій мова йде про необхідність сплати сином позивача боргу перед ОСББ в розмірі 3814 грн, не є належним та допустим доказом створення відповідачем загрози безповоротної втрати дарунка за спірним договором дарування та судом до уваги не приймається. Доводи позивача з приводу того, що відповідач не допускає її до приміщення, та обставина, що його відношення до позивача, як до матері, вона не може назвати поважним, а також те, що відповідач більшість часу мешкає у Польщі, не спростовують висновків суду та не доводять наявність обставин безповоротної втрати дарунка, а можуть лише свідчити про існування неприязних стосунків між сторонами на час розгляду справи, що не дає підстав для розірвання спірного договору. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed