Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

Позивач в серпні 2018 року звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів. В обґрунтування позову вказує, що відповідно до ордеру № Г235692, виданого 01 липня 1974 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, [PERSON] на сім`ю із п`яти осіб (вона, чоловік [PERSON] , мати [PERSON] та двоє її дітей [PERSON] , [PERSON] ) було надано для проживання квартиру [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Московської районної Ради від 13 травня 1974 року № 826. На даний час [PERSON] та [PERSON] померли, підтвердженням чого є відповідно свідоцтво про смерть. Згідно довідки за № 272/81 від 17 січня 2017 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] переведено на [PERSON] згідно розпорядження Оболонської районної державної адміністрації № 523 від 24.10.2013 року. Станом на сьогоднішній день в квартирі зареєстровані та фактично проживають наступні особи: [PERSON] (позивач), батько позивача [PERSON] , син позивача [PERSON] , онук позивача [PERSON] , 2015 р.н. Крім того, в квартирі зареєстровані, але вже багато років не проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі офіційно не мешкають у спірній квартирі ще з осені 1992 року. Майже відразу після народження у брата [PERSON] доньки він разом з сім`єю переїхав жити до гуртожитку дослідного заводу зварювального устаткування Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона за адресою Київ-42, вул.Саперне поле, 9-а. Факт проживання брата з дітьми в даному гуртожитку підтверджується довідкою, виданою Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона за підписом коменданта гуртожитку [PERSON] . Пізніше брат з сім`єю купили частину будинку [ADDRESS] , де відповідачі [PERSON] та [PERSON] мешкають і зараз. Відповідач [PERSON] після одруження мешкає у [ADDRESS] . Не дивлячись на те, що перешкод у користуванні житловим приміщенням ніхто відповідачам не чинить, вони не користуються спірним житловим приміщенням та не цікавляться ним. Доказом вищезазначеного факту є відповідь Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за №228-аз/125/51/06-2018 від 14.08.18 року з приводу того, що громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з будь-якими заявами щодо перешкоджання у користуванні житловим приміщенням кв. [ADDRESS] , до Оболонського УП ГУНП України в м.Києві не зверталися. Факт непроживання відповідачів підтверджують поясненнями свідків. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на відповідачів, як на окремих осіб, чим об`єктивно порушуються права позивача, яка вимушена сплачувати ще й за відповідачів. Посилаючись на ст.ст.71, 72, ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст 15, 29 ЦК України, просять суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у кв. [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 11.09.2018 року по справі відкрито загальне позовне провадження. 28.01.2019 року від Оболонської районної у м.Києві надійшли пояснення про розгляд справи без участі їх представника. 07.02.2019 від представника відповідачів надійшов відзив на позов в якому зазначають, що дійсно відповідач [PERSON] з донькою та своєю дружиною переїхав до гуртожитку дослідного заводу зварювального устаткування (даного гуртожитку на даний час не існує фізично), оскільки його матір мала проблеми зі здоров`ям і відповідач не хотів заважати їй маленькою дитиною, однак відповідачі зберігали там свої речі і намагалися користуватися жилим приміщенням наскільки це дозволяли відносини з позивачем. Зазначають, що не проживали в жилому приміщенні за адресою: [ADDRESS] з поважної причини, а саме через напружені відносини з позивачем які склались за час спілкування. Фактичний доступ до квартири відповідачі отримали лише коли Оболонським районним судом м.Києва було відкрито провадження за вказаним позовом. Однак, і надання доступу до квартири робиться так, щоб відповідачі не мали змоги повноцінно нею користуватися, наприклад, відповідач [PERSON] має проблеми зі спиною, що доводиться випискою № 7984 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, в результаті чого він має спати лише на ортопедичному ліжку, в той час як позивач не надає можливості розмістити відповідне ліжко в квартирі посилаючись на те, що не має права розпоряджатися меблями в квартирі, в якій проживає, що підтверджується листом позивача від 26.12.2018 року. Всупереч твердженням позивача відповідач [PERSON] не володіє будинком за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстра речових прав на нерухоме майно, відповідач [PERSON] та [PERSON] також не мають іншого житла. Відповідно до довідок від 05.02.2019 відповідач [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] . Через постійні сварки з позивачем відповідач [PERSON] та [PERSON] проживають де прийдеться, інколи у знайомих, інколи на роботі, що буде підтверджено показаннями свідків. Відповідач [PERSON] проживає зі своїм чоловіком в квартирі якій її не мають реєструвати. Також зазначали, що відповідач [PERSON] не є одруженим з 19.06.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Зазначає, що навіть коли відповідачі не проживали в квартирі вони завжди мали намір нею користуватися, зберігати свої речі тощо. Щодо тверджень позивача, що вона через реєстрацію в квартирі відповідачів має сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, то вказували, що відповідачі не проти сплачувати комунальні послуги разом з позивачем, однак жодного разу не звертались з даного приводу до відповідачів, в свою чергу відповідач [PERSON] пропонував їй сплачувати їх разом але за умови надання доступу до квартири ключі від якої він отримав лише коли було відкрите дане провадження. Також посилаються на те, що відповідач [PERSON] на даний час звернулася до Оболонського УП ГУНП в м.Києві. Посилаються на те, що відповідачі не мали можливості проживати в спірній квартирі через постійні сварки з позивачем, а тому просили суд в задоволенні позову відмовити. Позивач подала суду відповідь на відзив в якому посилалася на те, що відповідачам ніхто не чинив перешкод у користуванні спірною квартирою, вони її залишили самостійно, речей їх в квартирі не має, окрім рибацького устаткування брата. А племінники [PERSON] та [PERSON] взагалі з моменту народження в квартирі не проживали. Просили в задоволенні позову відмовити. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. В судових засіданнях позивач з представником позовні вимоги підтримували, з обставин викладених в позові та просили суд позов задовольнити. Зазначали, що відповідачі понад строк визначений ст.71,72 ЖК України не проживають у спірній квартирі без поважних причин. Також посилалися на ст.107 ЖК України зазначали, що ніхто відповідачам не чинив перешкод в користуванні квартирою, разом з тим вони в добровільному порядку змінили місце проживання. Відповідачі та їх представник в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити в задоволенні позову, з посиланням на те, що в них була домовленість щодо того, що вони будуть зареєстровані в спірній квартирі, однак всі там не можуть фізично проживати, інтересу до житла не втрачали. Просили суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача також просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позові. В судове засідання призначене на 25.11.2021 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися про розгляд справи повідомлені належним чином, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи без їх участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях також позов підтримували та просили задовольнити. В судове засідання призначене на 25.11.2021 року не з`явилися, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи без їх участі. Треті особи Оболонська районна у м.Києві державна адміністрація та служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації в судові засідання не з`являлися, були повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі третіх осіб. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ордеру № Г235692, виданого 01 липня 1974 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, [PERSON] на сім`ю із п`яти осіб (вона, чоловік [PERSON] , мати [PERSON] та двоє її дітей [PERSON] , [PERSON] ) було надано для проживання квартиру [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Московської районної Ради від 13 травня 1974 року № 826. На даний час [PERSON] та [PERSON] померли, підтвердженням чого є відповідно свідоцтво про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у місті Києві 21.06.2013 року, актовий запис № 10582 та свідоцтво про смерть, видане відділом РАЦС Шевченківського р-ну м. Києва 03.12.1987 року, актовий запис № 5526. Згідно довідки за № 272/81 від 17 січня 2017 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] переведено на [PERSON] згідно розпорядження Оболонської районної державної адміністрації № 523 від 24.10.2013 року. Станом на сьогоднішній день в квартирі зареєстровані та проживають наступні особи: [PERSON] (позивач), батько позивача [PERSON] , син позивача [PERSON] , онук позивача [PERSON] , 2015 р.н. та без реєтрації в квартирі проживає невістка позивача [PERSON] . Крім того, в квартирі зареєстровані, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] . Позивач доводила суду, що відповідачі офіційно не мешкають у спірній квартирі ще з осені 1992 року. Майже відразу після народження у брата [PERSON] доньки він разом з сім`єю переїхав жити до гуртожитку дослідного заводу зварювального устаткування Інституту електрозварювання ім. Є.О.Патона за адресою Київ-42, вул. Саперне поле, 9-а. Факт проживання брата з дітьми в даному гуртожитку підтверджує довідкою, виданою Інститутом електрозварювання ім. Є.О.Патона за підписом коменданта гуртожитку [PERSON] (а.с.16) Відповідач доводив суду, що він в гуртожиток був вимушений переїхати зі своєї сім`єю, оскільки декілька сімей не могло проживати в спірній квартирі і за його сім`єю в гуртожитку не було визнано право користування на житло, протилежне судом не встановлено. Також позивач доводила, що брат з сім`єю купили частину будинку [ADDRESS] , де відповідачі [PERSON] та [PERSON] мешкають і на даний час. Разом з тим, матеріали справи не містять письмових доказів, які б свідчили про те, що відповідач [PERSON] мешкає за вказаною адресою чи є власником чи-то співвласником вказаного житла на яке посилається позивач. Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна буд. [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.64-65). В ході розгляду справи встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснювали, що відповідачі не проживають в спірній квартирі тривалий час, ніхто їм не чинив перешкод у користуванні квартирою. Допитана в судовому засіданні [PERSON] , яка є колишньою дружиною відповідача суду пояснювала, що з відповідачем шлюб розірвала і не проживає з ним. Нею дійсно придбано будинок у м.Василькові, однак цей будинок є її особистою власністю, оскільки він придбаний за кошти отримані в порядку спадкування. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суду пояснювали, що [PERSON] не може проживати в квартирі через конфлікти з сестрою. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України особа, якане проживає у житловому приміщенні понад шість місяців безповажних причин, втрачає право на проживання в даномупомешканні. Як передбачено ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад установлені строки, провадиться у судовому порядку. [PERSON] 19.06.2018 року розірвав шлюб з [PERSON] (а.с.68). Як встановлено в судовому засіданні після відкриття провадження в даній справі відповідач [PERSON] завіз свої речі в спірну квартиру, що свідчить про те, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі взагалі не мешкали. Відповідач [PERSON] після одруження мешкає у [ADDRESS] . Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин не проживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частина третя статті77 ЦПК України). Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття81 ЦПК України). За правилом ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року). З позовної заяви слідує, що позивач звернувся з позовом з захистом свої прав на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18. Надані позивачем докази підтверджують достовірно відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, а тому слід визнати їх такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS] . Разом з тим відсутні підстави для визнання [PERSON] відповідно до ст.71,72 ЖК України таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки ним не втрачено інтересу до такого жилого приміщення, що підтверджено допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При цьому в судовому засіданні і позивач не оспорювала, що відповідач [PERSON] завіз речі до квартири. В судовому засіданні позивачі окрім ст.71,72 ЖК України також посилалися на ст. 107 ЖК України. Відповідно до ст.107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем не надано, хоча це його процесуальний обов`язок. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову. Суд задовольняє позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та відмовляє з задоволенні вимог до відповідача [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: partial