Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 02.06.1991 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Вінницької області. Від шлюбу у сторін народилась донька Ольга, [INFO] та син [PERSON], [INFO], який на даний час проживає разом з позивачем. Спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходженнями поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання сина. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем. Вказав, що спору про поділ майна у сторін немає, однак існує спір про визначення місця проживання дитини. Відповідач в судовому засіданні позов визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу з позивачем. Також вказала, що між сторонами не вирішено питання з ким буде проживати їхній син, зазначила, що на даний час спір про поділ майна подружжя відсутній. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 02.06.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії ІІ-АМ № 429481(на 5 а.с.). Причиною розладу в сімї стали різні характери і погляди на сімейне життя, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягали на розлученні, мали стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи, що позивач та відповідач звільнені від сплати судового збору судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: approved