Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом, в якому просить (із урахуванням заяви про про уточнення порзовних вимог) визнати відповідача [PERSON], такою, що втратила право користування житлом у будинку за адресою: вул. Л. Українки, буд. 21, с. Зоря, Рівненського району Рівненської області, із зняттям відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування предявлених вимог вказано, що згідно свідоцтва про право власності від 29.04.2002 року за позивачем зареєстровано право власності на вказаний будинок. 10.01.2007 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] Із 25.07.2009 року зареєстровано місце проживання відповідача та дитини у згаданому будинку по вул. Л. Українки, буд. 21, с. Зоря, Рівненського р-ну, Рівненської області. Рішенням Рівненського районного суду від 17.07.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] В кінці 2010 року відповідач із дитиною переїхала до своїх батьків в м. Хмельницький, забрала усі свої речі, та у вказаному будинку не проживають. Позивач, покликаючись на положення ст.ст. 319, 405 ЦК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанняв Україні», просив позов задовольнити. В судове засідання позивач та його представник - адвокат [PERSON] не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомленені вчасно та належним чином. До суду подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали повністю. Також позивач у заяві повідомив, що в м. Хмельницькому відповідач [PERSON] із 2010 року проживає постійно, працює там, дитина відвідує навчальний заклад. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов не визнала. У письмових запереченнях проти позову відповідач зазначила, що в м. Хмельницький вона із дитиною переїхала не на постійне проживання а на тимчасове, про що вони домовились із позивачем. Причиною її із дитиною переїзду були посередні матеріально-побутові умови проживання у вказаному будинку та щорічні виїзди позивача на заробітки у РФ. Просила відмовити в позові. Суд, зясувавши обставини та дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про те, що заявлені вимоги підлягають до часткового задоволення. Матеріалами справи встановлено, що 29.04.2002 року Зорянською сільською радою видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Л. Українки, буд. 21, в с. Зоря, Рівненського р-ну, Рівненської області на імя [PERSON], та здійснено реєстрацію в Рівненському обласному БТІ (запис в реєстр. книзі т. 3, стор. 112, поз. 708). 10.01.2007 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] Рішенням Рівненського районного суду від 17.07.2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). У згаданому будинку по вул. Л. Українки, буд. 21, с. Зоря, Рівненського р-ну, Рівненської області зареєстровано місце проживання [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [INFO] Станом на 24.11.2015 року [PERSON] у зазначеному будинку проживає один (а.с. 4, 7). Із письмових заяв [PERSON] та [PERSON] вбачається, що остання в 2010 році разом із дитиною переїхала із вказаного будинку в м. Хмельницький. Вказані обставини сторони не оспорювали та під сумнів не ставили. Згідно положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доводи відповідача про поважність причин її із дитиною відсутності в зазначеному будинку є непереконливими та необгрунтованим. Домовленість щодо тимчасового проживання відповідача в м. Хмельницький, про яку вказувала відповідач у запереченнях проти позову, належними та допустими доказами не доведено. Позивач таку домовленість заперечив. Згаданим рішенням Рівненського районного суду від 17.07.2012 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] встановлено, що сторони не проживали та не вели спільного господарства протягом тривалого часу, оскільки між ними відсутнє було взаєморозуміння щодо спільного сімейного життя. Із письмових заяв сторін вбачається, що [PERSON] після розірвання шлюбу до вказаного будинку не поверталася, разом із дитиною проживає в м. Хмельницький. Доказів в підтвердження проживання відповідача із дитиною у зазначеному будинку після розірвання суду не надано. Згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. Тому в даному в випадку суд, захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Із урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку, що за вказаних обставин наявне порушення прав позивача, як власника будинку, а тому позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням у згаданому будинку підлягає до задоволення. Суд вважає необгрунтованим та надуманими доводи відповідача про те, що визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у згаданому будинку може порушити права та законні інтереси дитини [PERSON], [INFO], оскільки вимога щодо права користування вказани будинком дитиною не розглядалась судом. Відповідач із дитиною проживають в [INFO], право матері на виховання дитини під сумнів не ставиться та не оспорюється. Частина позовних вимог про зняття з реєстрації відповідача є передчасною, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382- IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду. Тому в задоволенні такої частини вимог слід відмовити.

Outcome: approved