Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовною заявою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої доньки [PERSON]. В обґрунтування позову зазначив, що з 10 серпня 2002 року він уклав шлюб із [PERSON], який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Черняхівського районного управління юстиції Житомирської області за актовим записом № 38. В шлюбі, 07.03.2005 р., народилася донька - [PERSON]. Упродовж 2002-2016 років вони проживали за адресою: [INFO]. За останні роки сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки на це час кожен з них мали протилежні погляди на шлюб та сім'ю. Відповідач нехтувала сімейними цінностями, такими як повага до чоловіка, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. Між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко була їх дитина, що тяжким чином впливало на її психічний стан та кожен раз спричиняло позивачу та їй душевні страждання. Наразі вони остаточно не підтримують жодних шлюбно-сімейних стосунків. Відповідач, 03.10.2016 р. залишила їх з дочкою та пішла до іншого чоловіка, де вона наразі знаходиться йому невідомо. На даний час сім'я розпалася із-за непорозумінь, психологічної несумісності, спільного небажання відновити сімейні відносини, і існує лише формально. Тому, позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити його інтересам та є недоцільним. Крім цього, позивач вказує, що на даний час донька проживає разом з ним, у дитини склався певний ритм і розпорядок життєдіяльності. Донька відвідує Житомирську міську гуманітарну гімназію № 23 ім. М.Й. Очерета, гарно вчиться. Також, займається спортивною аеробікою в ЖДЮСШ «Авангард». Він піклується про доньку та забезпечую її всім необхідним для повноцінного життя. Разом з тим, з березня 2004 року і по даний час він працює в управлінні Служби безпеки України в Житомирській області, має постійний, самостійний дохід і матеріальну можливість утримувати дитину, у тому числі забезпечити її інтелектуальні, фізичні, культурні, духовні та інші потреби, необхідні для її виховання, зростання та підготовки до дорослого життя. При цьому має необхідні побутові, житлові умови. Не має медичних протипоказань до здійснення батьківських прав і обов'язків. Одночасно позивач вказує, що відповідач при бажанні має право брати постійну участь в житті дитини, не є обмеженою у спілкуванні з нею та має всі можливості для активної участі у її вихованні, що не вимагає зміни місця проживання дитини та її передачу під опіку матері. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимого підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи приведені в позові та зазначені в судовому засіданні. Відповідач з представником в судовому засіданні з позовними вимогами погодилися і фактично проти їх задоволення не заперечували, зазначивши, що це зумовлено інтересами дитини. Представник третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради подав в судове засідання висновок затверджений рішенням виконкому щодо визначення місця проживання доньки сторін разом із батьком. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення даного позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивач є батьком, а відповідач матірю неповнолітньої дитини: доньки [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження (а.с.10), яка мешкає з батьком. Спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство припинено у жовтні 2016 року. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, не ведуть спільне господарство, мешкають окремо, втратили почуття любові та поваги один до одного. З огляду на це, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання дітей від 10.10.2016 року (а.с.38), позивач [PERSON] створив необхідні умови для проживання своєї доньки, у квартирі наявні всі зручності, у дитини є окреме місце сну, відпочинку, розвитку та навчання. З висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради (а.с.45,46), як органу опіки та піклування (додаток до рішення міськвиконкому від 18.01.2017 р. № 67) вбачається, що неповнолітня дитина сторін на даний час проживає разом з батьком в комфортних умовах, виконавчий комітет Житомирської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з батьком [PERSON]. Суд вважає, що обставини, які зазначив позивач є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються письмовими доказами по справі. Пунктом 72 Постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 р. «Питання діяльності органів опіки та піклування, повязаної із захистом прав дитини» встановлено, що для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності) та після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною, служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. За правилами, передбаченими п.2 ч.1 ст.161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципу 6 Декларації прав дитини, яка 20.11.1959 року прийнята Генеральною Асамблеєю Організації Обєднаних Націй і ратифікована Україною, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Враховуючи правову позицію Пленуму Верховного Суду України у керівних розясненнях пункту 24 постанови від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обовязків батька і матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливості створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага у матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Сама по собі зміна місця проживання дитини, її оточення можуть серйозно вплинути на психіку дитини. Щоб цього не сталося, потрібен певний період адаптації, дитина має готуватися до плавного переходу від одних умов життя до інших. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком та наявністю правових підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матір'ю. Висновок суду ґрунтується на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України по справі №6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року. З приводу зазначеного вище, з урахуванням встановленого в судовому засіданні, враховуючи, рівність прав та обовязків сторін по справі, їх відношення до дитини, увагу та турботу до неї, вік та привязаність до кожного з батьків, особливі якості батьків, можливість утворення належних умов для виховання, а також інтереси фізичного і духовного розвитку, суд вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітньої дитини сторін з її батьком [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved