Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої працівником підприємства. Свої вимоги мотивує тим, що 03 серпня 2012 року Департаментом внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України проведено аудиторське дослідження діяльності Ужгородського військового лісництва (філії КЕВ м. Львова) під час здійснення фінансово-господарських операцій, виробничої діяльності, операцій з оренди та будівництва, використання фондів та земель, дотримання вимог діючого законодавства з використання лісів за період з 01 січня 2011 року по 07 липня 2012 року. Перевіркою встановлено, що в Ужгородському військовому лісництві з 01 січня 2011 року працювала комірником працівник Збройних сил України [PERSON] з посадовим окладом в розмірі 1 073 грн. Проте, в Ужгородському військовому лісництві відсутнє окреме складське приміщення, а тому відповідно до п. 1 штатного переліку від 22 січня 2012 року № 59 ГКЕУ, не було підстав для утримання посади комірника. За вказаний період відповідачці з урахуванням виплат до Пенсійного фонду України були зайво нараховані 43 233,09 грн. Оскільки добровільно відшкодувати завдану лісництву шкоду відповідачка відмовляється, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні представники позивача Блазунь С.П. та Заяць В.І. позов підтримали повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Також пояснили, що оскільки зі сторони Міністерства оборони філії КЕВ м. Львова не виділено жодного приміщення, тому Ужгородське військове лісництво орендує всі необхідні приміщення для свого функціонування, зокрема, під офіс, під склад, навіть архів лісництва за договором зберігається у місцевому архіві. Так, складське приміщення, де зберігаються товарно-матеріальні цінності підприємство орендувало і орендує на сьогоднішній день, посада комірника із штату не виведена і на даний час на такій працює інша особа. Відповідачка у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що вона була прийнята комірником Ужгородського військового лісництва 05 липня 2001 року згідно чинного законодавства відповідно до заяви і пропрацювала на цій посаді до 01 квітня 2014 року, після чого була переведена на посаду економіста цього ж підприємства. В її обов'язки входило вести прийом, обліковувати, видавати, списувати товарно-матеріальні цінності; всі речі вона зберігала в орендованому складському приміщенні, ключі знаходилися лише в неї. Оскільки складське приміщення було і є на даний час, її колишня посада і на даний час зі штату не виведена, а тому вважає позов безпідставним. Крім цього зазначила, що з моменту проведення перевірки до моменту звернення до суду спливли строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що в Ужгородському військовому лісництві відповідно до штатного розпису Ужгородського військового лісництва на 2012 рік, затвердженого начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Міністерства оборони України наявна посада комірника (а. с. 24). Також встановлено, що з 05 липня 2001 року комірником в Ужгородському військовому лісництві працювала [PERSON], що стверджується наказом № 31 від 05 липня 2001 року, яка з 01 квітня 2014 року переведена на посаду економіста цього ж підприємства (а. с. 6). Відповідно до посадової інструкції, комірник здійснює роботу по прийому, зберіганню і відпуску товарно-матеріальних цінностей, раціональному розміщенню їх в приміщеннях і на площадках, притримування режиму зберігання; забезпечує проведення навантажувально-розвантажувальних робіт на складі з дотриманням правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії і протипожежного захисту; забезпечує облік товарно-матеріальних цінностей, дотримання правил оформлення складських операцій і здачі первинних прибутково-видаткових документів; приймає участь у проведенні інвентаризацій і ревізій (а. с. 25-26). Як визнано в судовому засіданні сторонами в Ужгородському військовому лісництві відсутнє жодне приміщення, яке б належало йому на праві власності, а тому для його функціонування всі необхідні приміщення філія орендує, в тому числі і для зберігання товарно-матеріальних цінностей (а. с. 27, 33). Позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на ст. 130 КЗпП України, оскільки, згідно п. 2.1.5. Звіту про аудит відповідності фінансово-господарської діяльності Ужгородського військового лісництва Західного Територіального квартирно-експлуатаційного управління за період з 01 січня 2011 року по 01 липня 2012 року № 234/40/85 від 03 серпня 2012 року за результатами дослідження витрат на заробітну плату встановлено, що окреме складське приміщення у лісництві відсутнє, а тому відповідно до пункту 1 штатного переліку від 22 січня 2002 року № 59 - ГКЕУ немає підстав для утримання посади комірника. За період з 01 січня 2011 року по 01 липня 2012 року на посаді комірника працював працівник ЗСУ [PERSON], якій з урахуванням нарахувань до Пенсійного фонду України за зазначений період нараховано 43 233,09 грн. заробітної плати (а. с. 8-23). Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності регулює законодавство про працю. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 цього Кодексу працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Як роз'яснено в п. п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року, виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір (під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати); якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Отже, враховуючи те, що [PERSON] за період з 01 січня 2011 року по 01 липня 2012 року в Ужгородському військовому лісництві працювала на посаді комірника, кошти в розмірі 43 233,09 грн. були виплачені їй в якості заробітної плати, що не може вважатися шкодою заподіяною підприємству внаслідок протиправних дій працівника, а будь-яких інших належних та допустимих доказів заподіяння нею прямої дійсної шкоди підприємству в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України в матеріалах справи немає, тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed