Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 06 серпня 2012 року в розмірі 27 830 грн. та судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 серпня 2012 року відповідач на підставі договору про надання безвідсоткової позики № 1 отримав грошову позику в розмірі 105 512 грн. 54 коп. Фактичне передання коштів підтверджує видатковий касовий ордер від 06.08.2012 року на суму 105 512 грн. 54 коп., який підписаний відповідачем. На момент укладення договору [PERSON] перебував у трудових відносинах з філією «Алко-Стиль», займаючи посаду супервайзера. Кінцева дата повернення позики грудень 2013 року, проте у випадку припинення трудових відносин позика повертається негайно. 23 квітня 2013 року відповідач подав заяву про звільнення, а тому повинен був повернути грошові кошти 24.04.2013 року, однак цього не зробив до цього часу. Загальний борг станом на день звільнення відповідача становив 82 995 грн. 68 коп. 19.09.2013 року відповідачем було внесено суму 61 025 грн., а тому загальна заборгованість зменшилась і на даний час складає 21 970 грн. 68 коп. З урахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідач повинен сплатити позивачу 27 830 грн. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів зазначених в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні 03.03.2015 року позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що дав доручення на право керування та розпорядження автомобілем, іншій особі, а саме [PERSON], а згодом [PERSON]. Грошові кошти в сумі 61 000 грн. на погашення позики не вносив. Також на запитання суду відповідач відповів, що погашення позики повинно було відбуватись із його заробітної плати, одного разу відповідач сам вносив кошти на погашення позики, однак після звільнення з роботи він ніяких коштів не вносив. Просив в задоволенні позову відмовити. В судове засідання 30 вересня відповідач не зявився, його представник [PERSON] покинув судове засідання та пояснив, що він не має повноважень брати участь в судових засіданнях без відповідача та його представника. Сам відповідач виїхав на роботу за межі України, а його представник захворів, однак на підтвердження своїх слів [PERSON] доказів не надав. Крім того, як вбачається із договору про надання правових послуг, п. 2.1 [PERSON] здійснює представництво відповідача у справі з усіма правами сторони в процесі передбаченими ст.ст. 27, 31 ЦПК України. Зясувавши думку представника позивача, який вважав за необхідне продовжити розгляд справи, зважаючи на тривалість розгляду справи, суд ухвали продовжити розгляд справи за відсутності відповідача та його представників. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 06 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1 про надання безвідсоткової позики, що підтверджується копією договору позики (а.с.14-15) та визнається сторонами. Розмір позики складає 105 512 грн. 54 коп. (п. 3 Договору). Цільове призначення позики: придбання легкового автомобіля, що використовуватиметься для виконання посадових обовязків, та в особистих цілях в поза робочий час (п. 2Договору). Позика надається шляхом передання готівкових коштів під час підписання договору та підписанням договору позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавц позики (п. 3 та 4 Договору). Крім того, факт отримання позики підтверджується копією видаткового касового ордеру (а.с.16). Кінцевою датою повернення позики згідно п. 7 Договору був грудень 2013 року, проте, відповідно до п. 10 Договору, у випадку припинення трудових відносин між позичальником та позикодавцем до повернення всієї суми позики, сума неповерненого залишку підлягає обовязковому поверненню негайно. 23 квітня 2013 відповідач подав заяву про звільнення, про що видано наказ 65-к (а.с.22). Отже, відповідач зобовязаний був повернути суму позики до 24.04.2013 року, однак цього не зробив. Станом на 23.04.2013 року відповідач повернув 22 516, 86 грн., борг становив 82 995, 68 грн. 19.09.2013 року, вже після звільнення, відповідач повернув 61 025 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с.20). Відповідач стверджував в судовому засіданні, що він коштів не повертав після звільнення, однак не спростував факту внесення коштів в сумі 61 025 грн. згідно квитанції 19.09.2013 року належними та допустимими доказами. На даний час не повернутою залишилась позика в розмірі 21 970 грн. 68 коп. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦПК України, якщо позичальник вчасно не повернув позику, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Позивач просить також стягнути з відповідача суму інфляції в розмірі 4770 грн. 42 коп. та 3? Річних в сумі 1088 грн. 90 коп., відповідно до ст.. 625 ЦК України. Відповідач стверджував, що віддав автомобіль [PERSON] в рахунок позики, однак жодних договорів купівлі-продажу між ними не укладено. В матеріалах містяться копії довіреностей від 18.07.2013 року та від 23.09.2013 року від [PERSON] на імя [PERSON] та [PERSON] відповідно (а.с.36, 35). Згідно вказаних довіреностей відповідач уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатись його автомобілем, однак довіреності не є договорами на підставі яких набувається право власності на майно. Відповідач розпорядився своїй автомобілем так як вважав за необхідне. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену суму заборгованості за вказаним договором позики відповідачем та його представником [PERSON] суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 23, 526, 527 ч. 1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved