Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах до 23.05.2016 року. Наказом № 49К від 23 травня 2016 року позивача звільнено з посади начальника відділу планування та організації виробництва через відсутність на роботі 17 травня 2016 року без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що внесено запис в трудову книжку за № 13. Такий наказ позивач вважає незаконним, оскільки 16 травня 2016 року, перебуваючи на посаді в.о. голови правління ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» по закінченню робочого дня отримав телефонограму з комітету ВРУ з питань податкової та митної політики про необхідність участі в робочій нараді 17 травня 2016 року в комітеті. З відділом кадрів товариства позивач не міг звязатись та вибув до м. Києва для участі у засіданні комітету. Вказані обставини підтверджуються листом-запрошенням від 16.05.2016 року за підписом депутата [PERSON] 18 травня 2016 року позивач вийшов на роботу та надав пояснення з посиланням на поважність відсутності на робочому місці 17.05.2016 року, однак 23.05.2016 року його було звільнено з роботи. Такими неправомірними діями позивачу також було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 5000 грн. В судовому засіданні 18.07.2016 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні 18.07.2016 року вимоги позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що він брав участь саме у нараді комітету ВРУ з питань податкової та митної політики на запрошення голови комітету чи будь кого з його членів. Депутат [PERSON] не є членом комітету ВРУ податкової та митної політики, а тому не зрозуміло на якій підставі він надсилав запрошення позивачу про участь у засіданні комітету. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно наказу № 49к від 23.05.2016 року [PERSON], начальника планування та організації виробництва через відсутність на роботі 17 травня 2016 року без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що внесено запис в трудову книжку за № 13 (а.с.3, 4). Як вбачається із наказу, підставами для його прийняття були: акт про відсутність [PERSON] на роботі 17.05.2016 року (а.с.28), письмове пояснення [PERSON] (а.с.30, рішення профкому про надання згоди на звільнення (а.с.34, 35) Оскаржуваний наказ позивач вважає незаконним та просить його скасувати, оскільки він прийнятий з грубим порушенням норм трудового законодавства. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як розяснює Верховний Суд України у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п. 22). При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (п. 24). В своїх письмових поясненнях 18 травня 2016 року на імя голови правління ПрАТ «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» позивач вказав на поважність причини не перебування ним на робочому місці 17 травня 2016 року, а саме: перебування в м. Києві на нараді в комітеті ВРУ з питань податкової та митної політики. На підтвердження своїх слів позивач надав копії посадочних документів. На підтвердження своїх слів позивач також надав суду лист-запрошення від народного депутата України [PERSON] про участь в робочій нараді 17 травня 2016 року від 16 травня 2016 року (а.с.5), лист-подяка народного депутата України [PERSON] за участь в робочій нараді 17 травня 2016 року від 18 травня 2016 року (а.с.6), копії посадочних документів (а.с.31-32). Представники відповідача заперечуючи позовні вимоги зсилались на те, що позивачем не надано суду доказів участі у нараді саме від представників комітету. Але, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач надав суду свої докази, а саме: листи, посадочні документи. Представники відповідачів на спростування тверджень позивача та на підтвердження своїх заперечень не надали суду доказів того, що наради у комітеті ВРУ не було та що позивача туди не запрошували. Клопотань про витребування інформації від комітету представники відповідачів суду не заявляли, хоча судом зясовувалось у сторін чи відомі їм їх права та обовязки. Актом перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 09-01-0036/259 підтверджується факт дотримання строків і порядку застосування дисциплінарного стягнення, а не поважність чи не поважність причин відсутності позивача на робочому місці. Відповідно до ст. 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. При звільненні не враховано положень ч. 3 ст. 149 КЗпП, а саме: при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Отже, з урахуванням наведеного суд прийшов до висновку про скасування наказу № 49К від 23 травня 2016 року голови правління приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський локомотиворемонтний завод» про звільнення [PERSON], оскільки він прийнятий з неповним зясування всіх фактичних обставин справи, без перевірки доводів [PERSON] З урахуванням наведеного суд вважає, що позивача слід поновити з 23.05.2016 року на посаді начальника відділу планування та організації виробництва. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У звязку із звільненням позивача без законної підстави, відповідач зобовязаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 416 грн. 93 коп. за період з 23.05.2016 року по 29.07.2016 року. Виходячи із положень ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а також поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то така вимога не підлягає задоволенню оскільки позивачем не представлено суду доказів завдання йому такої шкоди. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі в сумі 551 грн. 20 коп. слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат. На підставі наведеного, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 22, 24 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 23 ЦК України, ст. ст. 40 п.4, 147, 149, 235 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60 ч.1 та 4, 88, 367 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial