Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

Позивач жовтні 2018 р. звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2018 р. з відповідача на його користь стягнуто суму боргу та штрафні санкції за період з 21.06.2017 р. по 23.10.2017 р. За період з 24.10.2017 р. по 08.10.2018 р. прострочення відповідачем своїх зобов'язань 3 % та інфляційне збільшення боргу складає 19 858,77 грн. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] 3 % річних в розмірі 6 328,77 грн., інфляційне збільшення боргу в розмірі 13 530,00 грн. та судовий збір. Ухвалою суду від 23.10.2018 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. В установлений строк відповідач заперечення та відзиву на позовну заяу не подав, позовну заяву з додатками отримала дружина відповідача, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 17). В такому разі, в силу ч. 3 ст. 130 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд справи. З огляду на викладене, суд розглядає справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 20.03.2017 р. [PERSON] під розписку отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 220 000,00 грн., на термін 3 місяці (а.с. 4). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.09.2018 р. стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу за період з 21.06.2017 року по 23.10.2017 року за 124 прострочених дні у розмірі 220 000,00 грн.; три відсотки річних за період 21.06.2017 року по 23.10.2017 року у розмірі 2 242,00 грн; пеню за21.06.2017 року по 23.10.2017 року у розмірі 18 684,48 грн; інфляційні витрати 8 217,93 грн. Всього на загальну суму 246 902, 86 грн. та судовий збір. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду України від 01.10.2014 р. у справі №6-113цс14, від 30.03.2016 у справі №6-2168цс15. Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі N6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі судового рішення є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконує зазначені зобов'язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N6-59цс13, N3-65гс11, позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, трьох процентів річних, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Згідно із наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом, сума 3% річних за період розрахунку з 24.10.2017 р. по 08.10.2018 р. (350 днів), складає 6 328,77 грн., інфляційні нарахування за період розрахунку з 24.10.2017 р. по 08.10.2018 р. становлять 13 530,00 грн. (а.с. 5-6). Оскільки [PERSON] порушив зобов'язання, доказів виплати коштів за рішенням суду в матеріалах справи відсутні, а тому суд приходить до висновку, що позивачем, на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, доведені позовні вимоги, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим підлягають повному задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved