Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності і ділової репутації, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2013 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто з відповідача на користь позивача вартість станка вертикального свердління в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір. Зазначене рішення суду набуло законної сили 03.01.2013 року. У зв'язку з відмовою відповідача добровільно виконати рішення суду, позивач звернувся до державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції та 04.02.2013 року було відкрито виконавче провадження. Відповідач усіляко перешкоджав проведенню виконавчих дій, не з'являвся до державної виконавчої служби, не відчиняв державному виконавцю двері за місцем проживання тощо. Тому державний виконавець був змушений звернутись до Пенсійного фонду та в інші органи. Державним виконавцем, враховуючи те, що відповідач не отримує офіційних доходів крім пенсії, виніс постанову про відрахування заборгованості з пенсії боржника. 28.04.2014 року [PERSON] звернувся до державної виконавчої служби із заявою, якою, як вважає позивач, принижує його честь та гідність, ділову репутацію. Тому, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив: зобов'язати відповідача вибачитись перед ним в присутності начальника Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Горобчука В.Ю. та державного виконавця Ясінського К.П. за приниження честі та гідності, ділової репутації; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково пояснив суду, що відповідач у своїй заяві від 04.04.2014 року, яка була адресована начальнику Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Горобчуку В.Ю. обізвав позивача «скотина». Зі змістом заяви ознайомився начальник ДВС Горобчук В.Ю. та державний виконавець Ясінський К.П., в провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання наведеного вище рішення суду. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився та про причини неявки суд не повідомив, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Тому суд, відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, розглянув справу в порядку заочного провадження, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» було роз'яснено, що згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п.п. 16, 18 цієї ж Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст. 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звернувся до начальника Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Горобчука В.Ю. із заявою щодо виконавчого провадження з виконання рішення суду з приводу відрахувань з його пенсії, в якій виклав суб'єктивну думку, застосувавши відносно позивача вислів: - «Ця скотина мене на старості зробила крадійом» (а.с. 3). Вказана заява 28.04.2014 року була за резолюцією начальника Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Горобчука В.Ю. передана державному виконавцю Ясінському К.П. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.19 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Проте, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що поширена відповідачем інформація в його заяві від 04.04.2014 року, направленій начальнику Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Горобчуку В.Ю., щодо виконавчого провадження з виконання рішення суду з приводу відрахувань з його пенсії, а саме: висловлювання відносно позивача: - «Ця скотина мене на старості зробила крадійом», - є суб'єктивною думкою відповідача, яка викладена в брутальній та принизливій формі і принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 3. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Проте, згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 26 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, ч.1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК. Таким чином, позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача вибачитись перед ним в присутності начальника Ленінського відділу ДВС ВМУЮ Горобчука В.Ю. та державного виконавця Ясінського К.П. задоволенню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав і яка полягає, в тому числі, у приниженні її честі, гідності. При цьому розмір грошового відшкодування її визначається судом з засад розумності і справедливості, залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань завданої внаслідок порушення її прав, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом встановлено, що поширення інформації відносно позивача, яка принижує честь і гідність останнього у заяві до начальника Ленінського відділу ДВС ВМУЮ відбулось саме з вини відповідача. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, з відповідними змінами та доповненнями, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають; наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Безумовно, позивачу були завдані моральні страждання, які полягали в тому, що було принижено його честь, гідність, ділову репутацію, але розмір моральної шкоди підлягає зменшенню, так як позивач не надав суду доказів та не зміг пояснити з яких міркувань виходив встановлюючи її розмір. Тому суд вважає, що на користь позивача слід стягнути 500,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Оскільки суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, то відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача суму судового збору в розмірі 40,58 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial