Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 117446 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 02.03.2014 року по 27.11.2014 року працював на підставі строкового трудового договору у СУПП ТзОВ «АСТРА» на посаді водія вантажного автомобіля [NUMBER], [NUMBER]. Однак, за період його роботи з 03.02.2014 року по 27.11.2014 року йому заробітна плата відповідно до умов укладеного договору не виплачувалася, як і не була виплачена при звільненні з роботи. На усі його неодноразові звернення про надання розрахунку по заробітній платі та копію трудового договору адміністрація товариства йому відмовляла, і лише 12.03.2015 року надала йому невідомо ким завірену копію трудового договору, згідно якого його заробітна плата становила 1250 грн. на місяць. Однак вважає такий договір сфальсифікованим, оскільки на такі умови праці він не погоджувався. У звязку із ненаданням правдивого розрахунку заробітної плати за період його роботи у товаристві він представив свій, згідно якого заборгованість відповідача перед ним по заробітній платі становить 73446 грн. Крім цього, вважає, що оскільки відповідач неправомірно затримав йому у виплаті заробітної плати, а відтак з нього підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2014 року по 01.05.2015 року у розмірі 44 000 грн., а також відповідно до ст.625 ЦК України штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобовязання у розмірі трьох відсотків річних, що становить 1836,15 грн. У звязку із наведеним просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з аналогічних мотивів. Представники відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечили, суду пояснили, що відповідно до умов строкового трудового договору від 03.02.2014 року заробітна плата позивача на посаді водія СУПП ТзОВ «АСТРА» складалася з посадового окладу у розмірі 1250,0 грн., а також понесених ним прямих витрат під час відрядження, що складалися із добових, витрат на оплату готелю, пального тощо, які відшкодовувалися працедавцем після подання в бухгалтерію авансового звіту по конкретному відрядженню. Вказали, що заробітну плату позивач отримував особисто та через свого представника, про що свідчать підписи представника у відомостях. При цьому, добові виплачувалися позивачу перед відрядженням, по поверненню з якого він звітував про їх використання. Що ж до компенсації оплати за проживання у готелі та пального, такі витрати підлягали окремому відшкодуванню працедавцем на підставі авансових звітів підкріплених відповідними документальними підтвердженнями про понесені витрати, які позивачем не представлялися. А відтак підстав для такого відшкодування у них не виникало. За таких обставин вважають, що на день звільнення з позивачем був проведений повний розрахунок по виплаті заробітної плати, заборгованості по виплаті такої не існує, а відтак підстав для її стягнення немає, як і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та штрафних санкцій. Крім цього, представник відповідача - бухгалтер [PERSON] суду пояснила, що представлені позивачем розрахунки не відповідають дійсності, їхньою бухгалтерією такі не ведуться, і в таких розмірах заробітна плата позивачу не нараховувалася. Заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у задоволенні позовних вимог відмовляє з наступних підстав. Як вбачається з копії трудової книжки (а.с.5), позивач [PERSON] з 03.02.2014 року працював в Спільному українсько-польському підприємстві ТзОВ «Астра» на посаді водія вантажного автомобіля, куди прийнятий наказом від 03.02.2014 року № 3к на підставі строкового трудового договору, та був звільнений з роботи наказом від 27.11.2014 року № 33/к з підстав п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням дії строкового трудового договору. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що за період його роботи у відповідача з 03.02.2014 року по 27.11.2014 року, йому жодного разу заробітна плата не виплачувалася, утворилася заборгованість, розмір якої згідно його розрахунків становить 73446 грн. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дійсно, у відповідності до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата складається із основної заробітна плата - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Крім цього, працівнику може виплачуватися додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до положень ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» передбачено обовязок роботодавця регулярно виплачувати заробітну плату його працівникам відповідно до умов договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, як вбачається із наявного в матеріалах справи строкового трудового договору від 03.02.2014 року(а.с.15), укладеного між СП ТзОВ «АСТРА» та [PERSON], заробітна плата позивача на посаді водія вантажного автомобіля складалася із місячного посадового окладу в сумі 1250 грн. 00 коп. Одночасно, у п.2.3 строкового трудового договору сторони передбачили, що у разі виробничої необхідності направити працівника у відрядження, всі прямі витрати (добові, готель, пальне і т.д.), працедавець відшкодовує після подання в бухгалтерію авансового звіту по даному відрядженню. Як вбачається із представлених відомостей про виплату заробітної плати за період з березня 2014 року по 09.12.2014 року (а.с.32-73) заробітна плата у виді посадового окладу, за мінусом податків, виплачувалася позивачу [PERSON] регулярно та отримана ним. При цьому, судом не беруться до уваги заперечення позивача, що ним заробітна плата не отримувалася, а підписи на відомостях вчинені не ним, оскільки як вбачається із представлених відомостей про виплату заробітної плати навпроти прізвища [PERSON] та відповідних сум заробітної плати стоять підписи про отримання заробітної плати, частина з яких вчинені позивачем від свого імені, але більшість із них проставлені від його імені його представником [PERSON], яку він уповноважив на отримання заробітної плати від свого імені власноручно написаним дорученням на імя директора СП ТзОВ «Астра». Також позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено перед судом факту, що підписи від його імені у відомостях про отримання заробітної плати виконані не ним та не його представником. А відтак, суд вважає доведеними в судовому засіданні обставини про те, що СП ТзОВ «АСТРА» належним чином та у строки визначені строковим трудовим договором та чинним законодавством, що регулює оплату праці, здійснювала виплату заробітної плати позивачу, та здійснила із ним повний розрахунок при звільненні. При цьому, покликання позивача на ту обставину, що він не підписував представлений ним же строковий договір та не погоджувався на умови праці на умовах виплати заробітної плати у розмірі місячного посадового окладу у розмірі 1250,0 грн. є безпідставними, оскільки як встановлено судом позивач працював у відповідача на умовах строкового трудового договору від 03.02.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи, оригінал оглянутий в судовому засіданні та містить підписи обох сторін, а відтак оскільки іншими доказами позивач не спростував факт укладення ним вказаного строкового договору із відповідачем, суд переконаний, що умови праці позивача в СП ТзОВ «АСТРА» в період з 03.02.2014 року по 27.11.2014 року регулювалися саме наявним в матеріалах справи строковим трудовим договором від 03.02.2014 року (а.с.15). А з врахуванням того, що в судовому засіданні встановлено, що позивачу виплачувалася регулярно заробітна плата та після його звільнення з ним був проведений повний розрахунок, суд приходить до висновку про безпідставність вимог про стягнення заборгованості невиплаченої заробітної плати. Крім цього, суд враховуючи, що у випадку відрядження позивача за умовами строкового трудового договору він мав право на відшкодування йому добових, інших понесених витрат на готель та паливо під час відрядження, вважає що у відповідача не існує на даний час заборгованості перед позивачем по відшкодуванню таких витрат. Як вбачається з умов строкового трудового договору, працедавець зобовязаний відшкодувати зазначені витрати позивача після подання ним в бухгалтерію авансового звіту по відрядженню. Тобто, таке право позивача на відшкодування витрат, повязаних із відрядженням, виникало виключно після завершення відрядження та подання ним у бухгалтерію авансових звітів про використані кошти. При цьому, як пояснила в судовому засіданні бухгалтер підприємства [PERSON], добові позивачу, як водію, підприємством видавалися перед відрядженням, по завершенні якого він повинен був відзвітувати про їх використання. В той же час витрати на пальне та проживання у готелі окремо повинні були бути підтверджені документально. Як вбачається з представлених звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за період з 21.02.2014 року по 27.11.2014 року (а.с.86-109), щоразу перед відрядженням позивачу видавалася в якості авансу певна сума грошових коштів, після повернення з якого позивач звітував про витрати цих коштів та вказував про залишок коштів або надлишкове використання коштів, інші витрати, які покривалися підприємством, про що свідчать підписи позивача на зазначених звітах. Аналізуючи представлені відповідачем докази, суд приймає їх до уваги, як належні та допустимі, оскільки вони містять детальну інформацію про умови оплати праці позивача, відповідають умовам строкового трудового договору, в той же час заперечення позивача, про те, що він сумнівається у підписанні вказаних звітів не приймаються судом до уваги, як такі, що не ґрунтуються на жодних доказах у справі та не відповідають фактичним обставинам у справі. Одночасно позивачем не доведено жодними доказами, що він працював у відповідача та мав отримувати заробітну плату на інших умовах, а представлені ним розрахунки заборгованості по заробітній платі не можуть бути судом визнані, як належні докази у справі, оскільки не містять в собі інформації щодо предмета доказування, джерело цих розрахунків не відоме та не підтверджене жодними фактичними даними про умови праці позивача. На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що оскільки позивачем не доведено перед судом факту існування на даний час у відповідача перед ним заборгованості по заробітній платі, а відповідачем у встановленому законом порядку доведено перед судом факт повного розрахунку з позивачем при звільненні, тому підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та трьох відсотків річних у суду немає, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed