Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач зазначив, що 07.07.2012 року помер його батько, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на дві земельні ділянки, площею 8,61га кожна, що розташовані на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, одну з яких він заповідав відповідачу [PERSON], а на іншу претендує позивач як спадкоємець за законом. Просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, площею 8,61га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, яка належала спадкодавцю, згідно державного акту серії ІІ-ЗП № 021440 про право приватної власності на землю, оскільки в державному акті містяться виправлення, і в позасудовому порядку оформити право власності неможливо. Заявою свій позов підтримав, зустрічний позов визнав частково, не заперечує проти визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту серії ІІ-ЗП № 022942 про право приватної власності на землю, на обовязкову частку в спадщин не претендує. Відповідачем зустрічним позовом заявлені вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину земельної ділянки, площею 8,61га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, яка належала спадкодавцю, згідно державного акту серії ІІ-ЗП № 021440 про право приватної власності на землю; і про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 8,61га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, яка належала спадкодавцю, згідно державного акту серії ІІ-ЗП № 022942 про право приватної власності на землю. Оформити спадщину в позасудовому порядку позивач не може, оскільки в обох актах внесено виправлення. В подальшому заявою від вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину земельної ділянки площею 8,61га, що розташована на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, яка належала спадкодавцю, згідно державного акту серії ІІ-ЗП № 021440 про право приватної власності на землю відповідач відмовилася, і відмова прийнята судом. Справу в іншій частині вимог відповідач просить розглянути без її участі. Представник Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області в судове засідання не зявився, заявою просить суд розглянути справу без його участі. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07.07.2012 року помер [PERSON] (а.с.8), батько позивача та дід відповідача [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на дві земельні ділянки, кожна площею 8,61га, що розташовані на території Богданівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області. Право власності на ділянки підтверджується державними актами ІІ-ЗП № 021440, ІІ-ЗП № 022942 (а.с.9, 59). Обидва державні акти містять рукописні виправлення. Згідно матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON], у нього два спадкоємця позивач (як син, за законом), відповідач [PERSON] (за заповітом і, як онука, за представництвом після смерті її батька) (а.с.25-38). Рішенням від 12.09.2016р. Чернігівського районного суду Запорізької області позивачу наданий додатковий строк для прийняття спадщини (а.с.29). Рішенням від 13.01.2017р. відповідачу [PERSON] ([PERSON]А.) також наданий додатковий строк для прийняття спадщини (а.с.34, 38). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельні ділянки, право власності на які підтверджується державними актами ІІ-ЗП № 021440, ІІ-ЗП № 022942. При вирішення питання про розподіл спадщини встановлено наступне. Спадкодавець за життя склав на користь [PERSON] заповіт, яким заповідав їй земельну ділянку, площею 8,61га, яка належала йому на підставі державного акту ІІ-ЗП № 022942 (а.с.35). Земельна ділянка за державним актом серії ІІ-ЗП № 021440 заповітом не охоплена. Від своєї частини спадщини, яка заповітом не охоплена, відповідач [PERSON], як спадкоємець за законом, відмовилася і відмова судом прийнята. Таким чином, вона претендує тільки на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Позивач, маючи право на обовязкову частку в спадщині незалежно від змісту заповіту, вимог про визнання свого права власності на неї не заявляв. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Даних про інших спадкоємців за законом або заповітом, які б звернулися з заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, або прийняли її в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України,спадкова справа не містить. В позасудовому порядку визнати право власності сторони не можуть через наявність рукописних виправлень в цих актах. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини згідно ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно Рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», необхідно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, - суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Таким чином,

Outcome: partial