Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 10.02.2010 року до 07.09.2012 року. У відповідності до наказу № 0015-к від 10.02.2010 року був прийнятий на посаду заступника генерального директора з організаційних питань ТОВ «Енергоресурси», з посадовим окладом 900 грн. 29 березня 2010 року відповідно до наказу № 17-к був переведений на посаду операційного директора. Оклад на посаді операційного директора становив 3000 грн. Запис про переведення та про оклад було внесено до особової картки типової форми П-2. За березень 2010 року відповідач нарахував позивачу 900 грн. заробітної плати та виплатив на руки 737 грн. 46 коп., тобто позивачу не нарахували та не виплатили заробітну плату в повному розмірі, адже у цьому місяці позивач працював на двох різних посадах та мав на кожній посаді відповідний оклад. Відповідач не виплатив позивачу 234 грн. 65 коп. заробітної плати за березень місяць 2010 року, вказана сума не була виплачена і при звільненні позивача з роботи. Тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заробітну плату за березень 2010 року в розмірі 234 грн. 65 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 08 вересня 2012 року по день винесення судового рішення з розрахунку 3000 грн. 14 коп. за кожен місяць затримки. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Також позивач суду пояснив, що він підписував карточку форми П-2, така карточка обов'язково ведеться у письмовій формі та заповнюється вручну, ведення електронного варіанту такої карточки не передбачено. Позивач не підписав про ознайомлення з наказом про переведення бо він був неналежно оформлений, зокрема не було вказано посадовий оклад. В карточці форми П-2 посадовий оклад було вказано не 900 грн., а 3000 грн. Перед переведенням у нього була усна домовленість з директором, що його оклад становитиме 3000 грн. У наказі 17-3 від 29.03.2010 року посилання на те, що позивач призначається на посаду з окладом згідно штатного розпису немає. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, надала суду письмові заперечення на позов. Твердження позивача про те, що його оклад в березні 2010 року після переведення на посаду операційного директора становив 3000 грн. не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи, оскільки в наказі про переведення № 17-к від 29.03.2010 року відсутні будь-які вказівки на встановлення розміру посадового окладу операційного директора. Відповідно до штатного розпису на 2010 рік, розмір посадового окладу операційного директора у березні 2010 року складав 900 грн. Даний факт підтверджується розрахунковим листком нарахованої заробітної плати за березень 2010 року. Розмір посадового окладу операційного директора збільшився до 3000 грн. з 01 квітня 2010 року. Заробітну плату позивачу у березні 2010 року було виплачено з розрахунку 900 грн. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. У відповідності до наказу № 00015-к від 10.02.2010 року [PERSON] був прийнятий на посаду заступника директора з організаційних питань ТОВ «Енергоресурси» з посадовим окладом 900 гривень (а.с.4). На підставі наказу № 17-к від 29.03.2010 року [PERSON] був переведений на посаду операційного директора з 29.03.2010 року (з урахуванням змін внесених наказом №К-000005 від 14.05.2013 року) (а.с.66, 67). Позивач стверджує, що його посадовий оклад з моменту переведення, тобто з 29.03.2010 року становив 3000 грн., така усна домовленість була між ним та директором товариства. Однак такі твердження позивача суд вважає безпідставними та не доведеними зібраними по справі доказами виходячи з наступного. В наказі про його переведення № 17-к від 29.03.2010 року на посаду операційного директора з 29.03.2010 року (з урахуванням змін внесених наказом №К-000005 від 14.05.2013 року) (а.с.66, 67) відсутні будь-які посилання на розмір посадового окладу. Позивач стверджує, що розмір посадового окладу було зазначено в особовій карточці працівника, яка заповнюється вручну. У графі розряд (оклад) було записано 900 грн. про що і розписався позивач. Судом витребовувався оригінал особової карточки працівника [PERSON], однак представник відповідача надала суду тільки електронну копію карточки, яка заповнена не вручну та на якій не містяться підписи працівника. Представник відповідача пояснила, що у товаристві всі особові карточки заповнюються в електронному вигляді, в паперовому вигляді такі карточки не ведуться. Судом роз'яснено представнику відповідача обов'язок роботодавця вести особові карточки працівників вручну, попереджено про недопущення в подальшому порушення норм чинного законодавства про працю. Відповідно до ч. 6 ст. 96 КЗпП України посадові оклади службовцям установлює власник або уповноважений ним орган відповідно до посади і кваліфікації працівника. За результатами атестації власник або уповноважений ним орган має право змінювати посадові оклади службовцям у межах затверджених у встановленому порядку мінімальних і максимальних розмірів окладів на відповідній посаді. У відповідності до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до штатного розпису ТОВ «Енергоресурси» на 2010 рік (по офісному приміщенню: м. Ужгород, вул. Минайська, 14-6), затвердженого 30 грудня 2009 року, розмір посадового окладу операційного директора у березні 2010 року складав 900,00 гривень (а.с. 74-76). Даний факт підтверджується також і розрахунковим листком нарахованої заробітної плати за березень 2010 року [PERSON], на місце якого з 29.03.2010 року був переведений позивач. Згідно даного розрахункового листка розмір окладу [PERSON] на посаді операційного директора в березні 2010 року складав 900,00 грн.(а.с.71). Як вбачається з штатного розпису на 2010 рік (по офісному приміщенню: м. Ужгород, вул. Минайська, 14-6), затвердженого 01 квітня 2010 року, розмір посадового окладу операційного директора з 01 квітня 2010 року складає 3000 грн. (а.с.77-79). Позивач вважав, що штатний розпис відповідач міг скласти і пізніше, вже після того як він звернувся з позовом до суду, однак належних та допустимих доказів такого суду не надав. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У відповідності до наказу № /К-000307 від 07.09.2012 року [PERSON] було звільнено з роботи з посади операційного директора за власним бажанням на підставі заяви від 09.08.2012 року (а.с.6). В день звільнення позивачу було виплачено всі належні йому суми, доказів протилежного позивач не навів. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 96, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 10, 11, 60, 61 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed