Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач в позовній заяві просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що він є власником вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину. За вказаною адресою зареєстрована відповідачка, яка є його двоюрідною сестрою. Реєстрація [PERSON] була проведена ще при житті колишнього власника житлового будинку. З 2010 року відповідачка не проживає у вказаному будинку, виїхала на інше місце. Оскільки відповідачка зареєстрована, однак не проживає за вказаною адресою, він не може оформити пільги по сплаті житлово-комунальних послуг. Реєстрація відповідачки порушує його права як власника будинку. Позивач в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає та зазначає, що відповідачка [PERSON] ще в 2010 році виїхала на постійне місце проживання за межі України та в будинку не з`являлась, її місцезнаходження йому не відомо. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, викликалися до суду належним чином, судові повістки про виклик до суду надсилалися їй за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її проживання та повернулися до суду за відсутністю за адресою місця проживання з відміткою про те, що адресат не проживає за даною адресою. Іншої адреси відповідачка суду не повідомляла. Відповідно до ст.128 ч. 7. ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.11.2020 провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.05.1999 та від 23.10.2020, виданих Мелітопольською державною нотаріальною конторою, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. /а.с. 7-11/ Відповідно до довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області № 1932 від 05.11.2020 в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] - власник будинку, [PERSON] - дружина. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за даною адресою, але не проживає з 2010 року по теперішній час. /а.с. 12/ В силу того, що відповідачка зареєстрована в будинку, але в ньому не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому будинком. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу вищевказаних норм вбачається, що право користуватись жилим приміщенням виникає та існує у особи за наявності права власності на будинок (квартири) у цієї особи. Із припиненням права власності особи втрачається й її право користування цим жилим приміщенням. Отже, новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема визнавати осіб, які зареєстровані в ній, але не проживають, такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто у спадщину. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16. Враховуючи той факт, що відповідачка добровільно залишила будинок і на даний час в ньому не проживає, була зареєстрована в будинку колишнім власником, із припиненням права власності якого її право користування жилим приміщенням втрачається, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідачки користуватися чужим майном ( будинком) на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved