Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із позовом в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: 1)визначити частки в спільному майні - в квартирі [ADDRESS] між нею та [PERSON]; 2)визнати за нею право власності на 1/2 частку квартирі [ADDRESS]; 3)припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]; 4) встановити порядок користування вказаним житловим приміщенням, виділивши їй кімнату площею 17 кв.м. у квартирі [ADDRESS], а підсобні приміщення: коридор, туалет, кухню, ванну кімнату залишити у спільному користуванні з відповідачем; 5)зобов'язати [PERSON] не перешкоджати користуванню виділеною їй кімнатою та підсобними приміщеннями вищевказаної квартири. В обґрунтування первісної позовної заяви [PERSON] посилається на те, що 22 січня 1996 року згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира [ADDRESS] була надана їй та відповідачці у суспільну сумісну власність на підставі розпорядження Дніпропетровської міської ради № 3/109-96 від 22 січня 1996 року, що зареєстровано в КП «Дніпропетровське МБТІ». У свідоцтві про право власності на житло не визначений розмір часток співвласників через передачу квартири у спільну сумісну власність. Коли вона звернулася до Реєстраційної служби щоб зареєструвати своє право на житло, їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду для виділення частки в спірному житлі. Окрім того, між нею та відповідачкою немає домовленості про спільне сумісне володіння спірною квартирою. [PERSON] перешкоджає їй у праві користування квартирою шляхом зміни замків, а надавати новий ключ від замка двері відповідачка не бажає. Вона змушена із сім'єю проживати на квартирі за адресою [ADDRESS], хоч має у власності свою частку квартири. Відповідач має на правах приватної власності, згідно договору дарування від 06 травня 2011 року, іншу двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS]. А у неї іншого житла крім спірної квартири немає. Крім того, її сім'я складається з трьох осіб: вона, її чоловік [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON], 2010 р.н. Вважає, що беручи до уваги її право на частку власності при встановленні порядку користування житловим приміщенням їй може бути виділена житлова кімната розміром 17 кв.м., а кімнату площею 10,2 кв.м. можливо виділити у користування відповідачці. Такий порядок користування житловим приміщенням є найбільш зручним для сторін стосовно умов розташування кімнат у спірній квартирі. Підсобні приміщення квартири необхідно залишити у спільному користуванні. Відповідач [PERSON] не погодилася із первісною позовною заявою та пред'явила до [PERSON] зустрічний позов у якому просить суд ухвалити рішення, яким встановити порядок користування у квартирі [ADDRESS], виділивши їй на склад сім'ї з двох осіб житлову кімнату площею 17,0 кв.м., лоджію, площею 2,3 кв.м, а [PERSON] з дитиною виділити житлову кімнату площею 10,2 кв.м. Решту приміщень коридор, вбудовану шафу, ванну кімнату, туалет, кухню, залишити у спільному користуванні сторін. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що вона є матір'ю [PERSON]. На підставі свідоцтва про право власності на житло виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження № 3\\109-96 від 22 січня 1996 року вона та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Зазначена квартири належить їм на праві спільної сумісної власності. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в КП ДМБТІ в реєстрову книгу за №49п-73. Відповідно до технічного паспорту - квартира [ADDRESS] розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку і складається з 2-х кімнат, житловою площею 27,2 кв.м. Квартира [ADDRESS], 6.128, кв.75 складається з наступних приміщень: №1- коридор, площею 4,7 кв.м, №2-вбудована шафа, площею 0,4 кв.м, №3- ванна кімната, площею 2,0 кв.м, №4-туалет, площею 1,1 кв.м, №5- кухня, площею 7,6 кв.м, №6- житлова кімната, площею 10,2 кв.м, №7- житлова кімната, площею 17,0 кв.м. у зазначеній кімнаті є лоджія, площею 2,3 кв.м. [PERSON] разом зі своєю сім'єю мешкає за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира на праві приватної власності належало бабусі [PERSON], а на теперішній час -батькові [PERSON] - [PERSON] та його сестрі. [PERSON], зареєстрована у квартирі [ADDRESS] і мешкає в ній постійно, як член сім'ї власника. Доводи позивачки, що вона не бажає визначити належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] не відповідають дійсності. Позивачка ніколи не зверталася до неї з проханням визначити частки співвласників в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, [PERSON] вже є власником частини квартири [ADDRESS]. Вважає, що спір про визначення часток співвласників у квартирі [ADDRESS] відсутній і може бути вирішити поза судовим шляхом, але [PERSON] сама не бажає цього. Виділити їй 1/2 частину квартири в натурі неможливо, оскільки квартира розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового будинку і зробити до неї окремий вхід неможливо. Щодо визначеного порядку користування спірною квартирою, то вона заперечує проти зазначеного позивачкою порядку користування [ADDRESS]. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані та мешкають вона та її мати [PERSON], 1937 року народження. Її мати [PERSON], людина похилого віку, страждає на ряд тяжких захворювань та потребує стороннього догляду та допомоги. З такими захворюваннями вони не можуть проживати з нею в одні кімнаті, площею 10,2 кв.м. Вона ніколи не перешкоджала [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS], [PERSON] має ключі від квартири і може приходити у любий час. З цих підстав вважає за необхідне встановити наступний порядок користування: виділити їй та її матері, [PERSON] у користування у квартирі [ADDRESS], житлову кімнату, площею 17,0 кв.м., з лоджією, площею 2,3 кв.м., а відповідачці з дитиною житлову кімнату № 6, площею 10,2 кв.м. Решту приміщень залишити у спільному користуванні. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник не з'явилися, повідомлялися належним чином про місце та час судового засідання. Позивачка завчасно поданою письмовою заявою сповістила суд про можливість розгляду й вирішення справи без її участі. Позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила її позовну заяву до [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Проти зустрічного позову заперечувала та просила позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення. [PERSON] повідомлялася належним чином про місце та час судового засідання, але 18 березня 2015 року не з'явилася, про причини неявки на вказану дату судового розгляду не повідомила, свого представника до суду не направила, на підставі чого, з урахуванням згоди позивача [PERSON], справа підлягає розгляду судом з ухваленням даного рішення заочно, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1996 року виданого Виконкомом Дніпропетровської міської ради від 22.01.1996 року (а.с. 12). Згідно з технічним паспортом спірна квартира розташована на 9-му поверсі 10-ти поверхового багатоквартирного житлового будинку і складається з 2-х кімнат, житловою площею 27,2 кв.м. Квартира має у своєму складі наступні приміщення: №1 - коридор, площею 4,7 кв.м.; № 2 - вбудовану шафу, площею 0,4 кв.м.; № 3 - ванну кімнату, площею 2,0 кв.м.; № 4 - туалет, площею 1,1 кв.м.; № 5 - кухню, площею 7,6 кв.м.; № 6 - житлову кімнату, площею 10,2 кв.м.; № 7 - житлову кімнату, площею 17,0 кв.м.; лоджію, площею 2,3 кв.м. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частина 1 ст. 368 ЦК України передбачає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно до ст. 373 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Отже, при праві спільної сумісної власності розмір часток сторін не визначений. Разом з тим, кожний із співвласників має право на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. При виділенні частки одного зі співвласників необхідно попередньо визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності, що належить цьому співвласникові. Вважається, що частки кожного зі співвласників рівні. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності двом особам - сторонам, отже з урахуванням цього їхні частки у праві власності на квартиру є рівними і складають по 1/2 частини. За встановлених обставин суд приходить до висновку, що первісний позов у частині позовних вимог про визначення часток у спільному майні сторін та про припинення права спільної сумісної власності є обґрунтованим та підлягає задоволенню, але разом із тим в даному випадку позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину квартири не можуть бути задоволені судом, оскільки її право власності на частку у квартирі ніким не оспорюється та додаткового визнання не потребує, а вона є законним співвласником вказаного нерухомого майна згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 22 січня 1996 року, яке було видано Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 22.01.1996 року. З приводу спору між сторонами щодо усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування, суд зауважує на наступному. В судовому засіданні встановлено, що у вищевказаній спірній двокімнатній квартирі зареєстрована та мешкає відповідач [PERSON] з 29.05.2014 року (а.с. 26), до цього часу вона фактично була зареєстрована за іншою адресою в [ADDRESS] (а.с. 18). З довідки житлової організації за місцем проживання КП «ЖЕП № 21» Дніпропетровської міської ради (а.с. 23) вбачається, що окрім [PERSON] у квартирі зареєстрована і мешкає її мати [PERSON], 1937 р.н., яка є людиною похилого віку та страждає на захворювання, потребує постійного стороннього догляду (а.с. 24, 27, 42). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 26 лютого 2013 року (а.с. 8), перебуває з 17 листопада 2009 року у шлюбі з [PERSON] (а.с. 16), та має на утриманні малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Позивач [PERSON] не мешкає у вищевказаній спірній квартирі оскільки між сторонами існує спір з приводу порядку користування житловими кімнатами квартири. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За встановлених в судовому засіданні обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та враховуючи, що на утриманні [PERSON] є малолітня дитина, а на утриманні [PERSON] є хвора матір похилого віку яка потребує постійної сторонньої допомоги, які проживають із ними, суд вважає необхідним визначити між сторонами наступний порядок користування квартирою за яким виділити [PERSON] в користування житлову кімнату, площею 10,2 кв.м., а [PERSON] виділити в користування житлову кімнату, площею 17,0 кв.м., з лоджією, площею 2,3 кв.м. У спільному користуванні сторін суд вважає можливим залишити всі інші приміщення спірної квартири [ADDRESS], а саме коридор, вбудовану шафу, ванну кімнату, туалет, кухню. Позовні вимоги [PERSON] щодо усунення з боку [PERSON] перешкод у користуванні спірною квартирою не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні не доведено належними, допустимими та достатніми доказами ті обставини, що відповідач за первісним позовом не допускає [PERSON] до квартири, змінила замки і не надає ключі від вхідних дверей у квартиру, тощо. Зустрічний позов за встановлених в судовому засіданні обставин підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки суд погоджується із запропонованим відповідачем [PERSON] порядком користування спірною квартирою. Під час розподілу судових витрат суд вважає необхідним зауважити на тому, що при пред'явленні первісного позову [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. за позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою та визначення порядку користування квартирою. Згодом, [PERSON] було збільшено розмір позовних вимог згідно із заявою від 01.07.2014 року, та позов доповнено вимогами про визначення часток у спірному майні і визнання права власності на частку квартири, за які судовий збір в сумі 487,20 грн. [PERSON] сплачено не було. При пред'явленні зустрічного позову [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 243,60 грн. Отже, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн. (щодо позовних вимог про визначення часток у спільному майні за який [PERSON] судовий збір сплачено не було, але ці позовні вимоги розглянуті та задовольняються судом), з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. (щодо позовних вимог про визначення порядку користування квартирою, оскільки зустрічний позов про визначення порядку користування квартирою підлягає задоволенню), та з [PERSON] слід стягнути в дохід держави несплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн. (щодо позовних вимог про визнання права власності, які також розглядалися судом, але судовий збір за них сплачено не було).

Outcome: partial