Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивований тим, що 12.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11140988000 відповідно до умов якого банк надав останній кредит в іноземній валюті в сумі 113700,00 доларів США, а позичальник зобовязувалась повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором. 11.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11382301000 відповідно до умов якого банк надав останній кредит в іноземній валюті в сумі 26500,00 доларів США, а позичальник зобовязувалась повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені договором. В забезпечення виконання зобов'язань за даними договорами між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договори іпотеки від 16.04.2007 року та від 11.08.2008 року за умовами яких банку було передано в іпотеку квартиру № 20, по вул. В. Порика, 31 в м. Вінниці, що була придбана за кредитні кошти та належала [PERSON] 02.09.2008 року померла [PERSON], після її смерті залишилась заборгованість, яка станом на 11.05.2017 року складає 13844,75 доларів США, та еквівалентно 3540977,83 грн. Дізнавшись про смерть позичальника кредитор звернувся до Третьої вінницької державної нотаріальної контори з вимогою-претензією від 24.11.2008 року про наявність боргових зобов'язань спадкодавця за кредитними договорами та з проханням повідомити про коло спадкоємців, що прийняли спадщину. З листа Третьої вінницької державної нотаріальної контори від 26.11.2008 року позивачу стало відомо, що відповідачі звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Право власності на іпотечну квартиру на зареєстроване за спадкоємцями, інших власників квартири не має. У липні 2013 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про стягнення заборгованості із спадкоємців, та який 03.04.2014 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області був задоволений. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.04.2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено. Таким чином позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав, як кредитора, що звернення стягнення на предмет іпотеки тільки у квітні 2017 року. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11140988000 від 12.04.2007 року у розмірі 106808,18 доларів США, кредитним договором № 11382301000 від 11.08.2008 року у розмірі 27036,57 доларів США та судових витрат в розмірі 1600,00 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру № 20, по вул. В. Порика, 31 в м. Вінниці, яка належала [PERSON] та після її смерті прийнята відповідачами, встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку». Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] позов не визнав, вказав, що позивачем був пропущений строк предявлення вимоги до спадкоємців, внаслідок чого він втратив право вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на судовий розгляд , гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули до Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільно спадщини Договірних держав. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Судом встановлено, що 12.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], був укладений кредитний договір №11140988000. Згідно з умовами останнього [PERSON] був наданий кредит у іноземній валюті у розмірі 113700,00 доларів США, з терміном користування до 11.04.2028 року, та відсоткової ставкою за користування кредитом 12,5% річних (1 том на 16-22 а.с.). 11.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11382301000. Згідно з умовами договору [PERSON] був наданий кредит у іноземній валюті у розмірі 26500,00 доларів США, з терміном користування до 10.08.2023 року, та відсоткової ставкою за користування кредитом 15% річних (1 том на 28-34 а.с.). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами було укладено договір іпотеки від 16.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1846, та договір іпотеки від 11.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №4706. Згідно даних договорів іпотекодавець [PERSON] передає ПАТ «УкрСиббанк» в іпотеку нерухоме майно - квартиру №20, яка знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. В.Порика в будинку №31, загальна площа якої становить 117,2 кв.м. та належить останній на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] від 12 квітня 2007 року за реєстровим номером № 1843 (1 том на 43-46 а.с.). Позичальник [PERSON] померла 02.09.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ за № 123204 від 12 вересня 2008 року (1 том на 47 а.с.). Відповідно до матеріалів спадкової справи спадкоємцями [PERSON] є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (2 том на 2-40 а.с.). Позичальник належним чином не виконувала умови кредитних договорів, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість. З метою стягнення даної заборгованості позивач звернувся з позовом до спадкоємців [PERSON] Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.04.2014 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено (1 том на 48-54 а.с.). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.04.2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03.04.2014 року скасовано, в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено (на 55-61 а.с.). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Вінницької області від 10.04.2017 року ПАТ «УкрСиббанк» стало відомо про смерть [PERSON] 24.11.2008 року, проте вимогу до спадкоємців банк надіслав лише 21.08.2009 року, а з позовом про стягнення заборгованості звернувся до суду 01.07.2012 року, внаслідок чого кредитор предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавило його права вимоги до спадкоємців. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Згідно до ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно ст. ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, не встановлено між сторонами будь-яких цивільних прав та обовязків за основним зобовязанням, та зважаючи на те, що іпотечні договори, які були укладені для забезпечення неіснуючого зобовязання, мають похідний характер від основного зобовязання, предявлення позову до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки являється необґрунтованим. Позивач вважає, що дізнався про порушення своїх прав, як кредитора, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки тільки у квітні 2017 року, та вказує, що ним не було пропущено строк предявлення своїх вимог до спадкоємців, однак суд не може погодитись з таким твердженням з огляду на наступне. Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобовязаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобовязаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має предявити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у звязку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Оскільки зі смертю позичальника зобовязання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки предявлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки предявлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобовязань, забезпечених іпотекою. Частина четверта статті 1281 ЦК України визначає, що наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків предявлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України сплив строків предявлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків предявлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобовязаннями, а також припинення таких зобовязань. Оскільки зі смертю боржника зобовязання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, Суд вважає, що строки предявлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки предявлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобовязань, забезпечених іпотекою. Така ж правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 14-53цс18, яку суд зобовязаний враховувати при виборі правової норми, що підлягає до застосування до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, вважає що в задоволенні позову належить відмовити. При розподілі судових витрат суд керується ст. 141 ЦПК України відповідно до якої у разі відмови у позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Таким чином з позивача на користь кожного з відповідачів підлягають стягнення судові витрати у розмірі 6400,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved