Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 5512 грн. та моральної шкоди в сумі 2000 грн. (всього 7512 грн.)., мотивуючи тим, що він працював на підприємстві відповідача з 23.10.2012 року та 30.09.2015 року та був звільнений за угодою сторін; в день звільнення відповідач не провів розрахунку по заробітній платі, а здійснив його із затримкою 20.01.2016 року; сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 1378 грн. та 4 місяців заборгованості, складає 5512 грн.; невиплатою заробітної плати відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку останній оцінює в 2000 грн., тому просить на підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП позов задоволити. Відповідач подав заперечення на позов, в якому повідомив, що повністю запречує щодо заводоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 2000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснив, що заборгованість по зарплаті відповідачем погашена 20.01.2016 року, однак, середній заробіток за час затримки розрахунку йому не виплачений, тому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку в сумі 5512 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.; при цьому письмової заяви про збільшення розміру позовних вимог, зокрема в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суду не надав. Заслухавши думку позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Позивач [PERSON] у період з 23.10.2012 року по 30.09.2015 року перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Ігнатпільський кар'єр» (30.09.2015 року звільнений за угодою сторін), що стверджується копією трудової книжки [NUMBER] та довідкою ПАТ «Ігнатпільський кар'єр» № 21 від 14.03.2016 року. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, відповідач при звільненні працівника 30.09.2015 року з позивачем не розрахувався. Згідно з довідкою відповідача № 21 від 14.03.2016 року заборгованість по заробітній платі в сумі 6003,47 грн. виплачена позивачу 20.01.2016 року. Таким чином, фактичний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений 20.01.2016 року. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як випливає з довідки відповідача № 20 від 14.03.2016 року про доходи позивача, розмір середньоденної заробітної плати позивача, обчисленого виходячи із виплат за останні два повних календарних місяці роботи, що передували звільненню (2076,04+1600,36)/43 становить 85,49 грн. Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного розрахунку, тобто за період з 30.09.2015 року по 20.01.2016 року, що становить 79 робочих днів, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 85,49 грн., складатиме 6753,71 грн. Однак, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного звільнення лише в сумі 5512 грн., який обрахований виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 1378 грн. та 4 місяців заборгованості. Судом в судовому засіданні було роз'яснено позивачу відповідно до вимог ст.ст.10, 31 ЦПК України його право вчинити відповідні процесуальні дії та попереджено про наслідки невчинення таких процесуальних дій. Зокрема роз'яснено його право збільшити розмір позовних вимог та відсутність у суду повноваження вийти за межі заявлених у позові вимог позивача. Однак, позивач своїми правами, передбаченими ст.31 ЦПК України, не скористався, не змінив позовних вимог, зокрема вимоги про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі заявленому в позові - 5512 грн.; письмової заяви про зміну розміру позовних вимог, зокрема щодо збільшення розміру вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку до 6753,71 грн. не подав. Відтак, суд доходить висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного звільнення лише в сумі 5512 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 2000 грн., то суд виходив з наступного. Згідно з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Дослідженням доказів у цій справі, судом встановлено факт порушення відповідачем законного трудового права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні. Внаслідок такого порушення, на думку суду, позивач зазнав душевних та моральних страждань через втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачу завдано моральної шкоди. Оскільки між діями відповідача та заподіяною моральною шкодою позивачу є безпосередній причинний зв'язок і відповідачем належними та допустими доказами не спростовано, що шкоди завдано не з його вини, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є правомірною. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних і моральних страждань, вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння моральної шкоди на суму заявлену до стягнення в розмірі 2000 грн. Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що таким чином розмір шкоди підлягає зменшенню. Відтак, на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 1000 грн. А отже, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗаконуУкраїни «Про судовий збір». Тому

Outcome: approved