Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі - відповідач) 16.08.2007 року уклали кредитний договір № CSM0AK07800085 (надалі Договір). Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 48415,60 грн. на термін до 16.08.2012 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В обгрунтування позову посилаються на ст. ст. 509, 525-527, 530, 1054 ЦК України. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № CSM0AK07800085. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним Договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 17.12.2014 року має заборгованість - 203940,91 грн., яка складається з наступного: 17222,97 грн. - заборгованість за кредитом; 0,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 186717,36 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 203940,91 грн. за кредитним договором № СSМ0АК07800085 від 16.08.2007 року, судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з»явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. На адресу суду надав заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача та додаткові пояснення по позову відповідно до яких вказує на те, що по спірному кредитному договору 16.10.2012 року було проведено реструктуризацію та підписано додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Відповідно до якої сторони дійшли згоди про зменшення заборгованості на 102512,27 грн., встановлено відсоткову ставку 0,12% річних, визначено графік погашення кредиту та передбачено відповідальність за порушення умов реструктуризації. У зв»язку з порушенням умов реструктуризації позичальником, а саме відсутність погашень з квітня 2013 року, у відповідача виникла прострочена заборгованість, що відповідно і стало підставою для звернення до суду. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю, заперечувала проти його задоволення, підтримала подані заперечення відповідно до яких обгрунтувала заперечення проти позову наступним : відповідно до умов договору № СSМ0АК07800085 від 16.08.2007 року Банк надав їй кредитні кошти в сумі 57718,00 грн. на придбання автомобіля вартістю 45600 грн., з розміром відсотків 1,34 % на місяць ( 16,08 % річних). В забезпечення виконання нею зобовязань за даним Договором виступає застава: автомобіль ВАЗ-21101, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER]. 28.08.2009 року даний автомобіль фактично в неї був вилучений працівниками ПриватБанку, про що свідчить відповідний акт за підписом [PERSON], у звязку з прострочкою платежів за договором. 19.09.2011 року Монастирищенським районним судом було розглянуто позов ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про звернення стягнення на майно, яким позов задоволено і в рахунок заборгованості за даним договором було звернено стягнення на предмет застави (автомобіль), шляхом продажу автомобіля ПриватБанком зі зняттям з обліку в органах ДАІ України. Підставою прийняття такого рішення стало встановлення судом факту заборгованості за кредитом станом на 20.10.2010 року в сумі 66936 грн. 07 коп. Відповідно до виписки про погашення кредиту № 2227011 від 06.03.2015 року, виданої головним бухгалтером ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], нею за договором № СSМ0АК07800085 від 16.08.2007 року по 09.04.2013 року проводилися платежі по кредиту на загальну суму 70588 грн. 07 коп. Крім цього, автомобіль оцінили в 40500 грн. Сума кредиту 48415 грн. 60 коп., зазначена в позові не відповідає дійсності, оскільки за договором вона отримувала суму 57718,00 грн. Розрахунок заборгованості зроблено позивачем саме з суми 48415 грн. 60 коп., тобто з необгрунтованої суми. Згідно розрахунку 01.02.2009 року позивачем в односторонньому порядку, без належного повідомлення її, збільшено процентну ставку з 16,08% річних до 27,48% річних і в подальшому заборгованість по кредиту нараховувалася саме за останньою процентною ставкою, що є незаконним оскільки будь-яких доказів, що збільшення процентної ставки мало місце до 09.01.2009 року включно суду не надано. Вказане не узгоджується і з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 19.12.2012 року (справа №6-144 цс 12) та зі ст.1056-1 ЦК України. Крім того, позивачем пропущені строки давності звернення до суду. В обгрунтування посилається на ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України. Дата 20.10.2010 року є датою, з якої позивач дізнався про порушення його прав та встановлена Монастирищенським районним судом при винесенні рішення у справі №2-76/11 від 19.11.2011 року і саме з 20.10.2010 року протягом загального строку позовної давності, позивач мав право предявляти вимоги про стягнення заборгованості за договором. Позовна давність за кредитними зобовязаннями обчислюється окремо по кожному простроченому платежу на що вказує правовий висновок Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13. В обгрунтування позиції пропуску позивачем строків давності за даним позовом посилається на ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України. Отже, на підставі вище викладеного, вважає заявлені позивачем позовні вимоги незаконними, необгрунтованимита просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову про стягнення заборгованості повністю та пояснила, що вона вважає, що повністю погасила заборгованість за кредитним договором в момент відібрання в неї автомобіля. [PERSON] угоду № 1 до кредитного договору від 16.10.2012 року вона підписувала особисто. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, та в судовому засіданні повністю підтримав подані відповідачем заперечення проти позову та пояснив, що позивач не обгрунтував суму пред»явленого позову 48415,60 грн., оскільки за кредитним договором інша сума 57718 грн. Позивач в порушення вимог діючого законодавства в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки за кредитом. Крім цього, позивач пропустив строк звернення з позовом до суду. Посилався на правові позиції висловлені Верховним судом України від 19.12.2012 року у справі № 6-144цс/12, від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс/14. Просить в задоволенні позову відмовити повністю, застосувати строк позовної давності. Заслухавши відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково та виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Судом було роз'яснено право позивача, відповідача заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Судом встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, які врегульовані статтями1049, 1052, 1054 ЦК України, що встановлюють обов'язок позичальника повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитними грошима у строк та в порядку, що встановлені договором, а також право позикодавця вимагати дострокового повернення позики і сплати процентів на умовах, встановлених договором. Зокрема, згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; Судом встановлено, що 16.08.2007 року між відповідачем та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк « ПриватБанк», ( в подальшому назва змінена на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк ( а.с.12) було укладено кредитний договір № СSМ0АК07800085, \~відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 57718 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.08.2012 року \~ (а.с. 6-8). Відповідно до п. 7.1 кредитні кошти 57718 грн. на цілі: придбання автомобіля - 45600 грн., 34 грн. - сплата за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 12118 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору. Відповідно до п. 7.2 позичальник доручає, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти : 45600 грн. придбання автомобіля за п. 7.1, 456 грн. комісія Банку, 2097, 60 грн. та 228 грн. сплата страхових платежів, 34 грн. сплата за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. ( а.с. 8). Сума перерахованих кредитодавцем коштів, зазначених в п. 7.2 Договору, відповідає початковій сумі наданого кредиту, яка зазначена в розрахунку заборгованості станом на 16.08.2007 року 48415 грн. 60 коп. ( а.с. 4-5), що спростовує посилання відповідача та представника відповідача на необгрунтованість розрахунку суми позову з суми кредиту 48415 грн. 60 коп. Позивач належним чином виконав своє зобов»язання за кредитним договором шляхом надання коштів відповідачу у вигляді кредиту у розмірі 48415 грн. 60 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.08.2012 року. Доказів протилежного суду не надано. Судом встановлено, що 16.10.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № СSМ0АК07800085 від 16.08.2007 року. Відповідно до даної угоди, яка підписана в тому числі і відповідачем [PERSON], зменшено суму заборгованості, що виникла з дати надання кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди на 102518,27 грн., а саме : відсотки 51569,86 грн., комісія- 2709,60 грн., пеня 48238,81 грн. Визначено відсоткову ставку 0,12 %. Відповідно до п. 2 [PERSON] угоди всі інші умови, що не протирічать умовам цієї [PERSON] угоди, лишаються незмінними. Згідно п. 5 даної [PERSON] угоди вона є невід»ємною частиною договору ( а.с. 54). Відповідач в судовому засіданні підтвердила факт підписання нею [PERSON] угоди № 1 від 16.10.2012 року до кредитного договору № СSМ0АК07800085 від 16.08.2007 року. Добровільне підписання відповідачем [PERSON] угоди № 1 від 16.10.2012 року до кредитного договору № СSМ0АК07800085 від 16.08.2007 року, свідчить про згоду особи, яка її підписувала, з текстом та всіма умовами, викладеними в цьому документі. Суд вважає, що оскільки вищеописаною [PERSON] угодою проведено реструктуризацію боргу, фактично визначено іншу суму боргу за кредитним договором, визначено іншу процентну ставку за договором, що фактично спростовує і посилання відповідача на зміну процентної ставки в односторонньому порядку, відповідач погодилася з умовами [PERSON] угоди ( наявністю боргу за процентною ставкою, яка існувала до підписання додаткової угоди та відповідно його реструктуризації), підписала її, а тому строк давності для звернення з позовними вимогами слід рахувати саме з дати підписання [PERSON] угоди 16.10.2012 року. Суду належних та допустимих доказів укладення та підпису [PERSON] угоди від 16.10.2012 року під тиском, погрозами чи в наслідок обману, доказів того, що підпис в [PERSON] угоді не належить відповідачу, сторонами не надано. Виходячи із положень ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. \~ Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Прийняті на себе зобов»язання відповідач не виконує, в зв»язку з чим утворилася прострочена заборгованість станом на 17.12.2014 року 203940 грн. 91 коп., яка складається з наступного: 17222 грн. 97 коп. - заборгованість за кредитом; 0,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 186717 грн. 36 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості за даним Договором станом на 17.12.2014 року (а.с. 4-5 ). Будь-якого іншого розрахунку заборгованості за кредитним Договором сторонами суду не надано. Неповернення відповідачем грошових коштів, повернення яких передбачено кредитним договором та додатковою угодою до кредитного договору, призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Всупереч, виниклій заборгованості, відповідачем оплати суми кредиту позивачу проведено не було, що є порушенням права позивача, яке підлягає захисту судом і порушення якого, підлягає усуненню відповідачем, але на думку суду частково та виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06 листопада 2013 року в справі №6-116цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою, для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, зазначено, що відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. В силу ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач в запереченнях поданих до суду заявив про пропуск позивачем строку позовної давності. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач здійснила останній платіж за позовною вимогою про стягнення суми заборгованості за кредитом 10.01.2013 року, що відповідає і наданій відповідачем виписки про погашення кредиту від 06.03.2015 року ( а.с. 38), останній платіж за позовною вимогою про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом 11.02.2013 року. Тобто, суд вважає, що за вимогою позивача про стягнення з відповідача 17222 грн. 97 коп. заборгованості за кредитом та 0,58 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, позов підлягає до задоволення, оскільки поданий в межах строку загальної позовної давності ( в періоді з 16.10.2012 року дати підписання [PERSON] угоди № 1 до кредитного договору). Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 257 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З матеріалів справи вбачається (наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором), що відповідач здійснила останній платіж за позовною вимогою про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором 09.04.2013 року, що відповідає і наданій відповідачем виписки про погашення кредиту від 06.03.2015 року ( а.с. 38). Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, в тому числі і пені за несвоєчасність виконання зобов»язання 02.02.2015 року, тобто з пропуском річного строку для пред'явлення позову в частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов»язання за договором, і поважності причин пропуску цього строку не наведено. За таких обставин суд вважає, що право на стягнення з відповідача пені є доведеним, але таке право не підлягає захисту у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Враховуючи наведене вище, позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідачів заборгованості за кредитом 17222,97 грн., відсотків за користування кредитом 0,58 грн., що становить 17223 грн. 55 коп. Судові витрати підлягають розподілу в порядку визначеному ст. 88 ЦПК України та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 172 грн. 12 коп. На підставі викладеного ст. ст. 257, 267, 525, 526, 530, 615, 629, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 06.11.2013 року в справі №6-116цс13, правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 19.12.2012 року в справі №6-144цс12, правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 19.03.2014 року в справі №6-20цс14 та

Outcome: approved