Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом у якому просить розірвати шлюб з відповідачем зареєстрований 21.03.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Позовні вимоги мотивує тим, що від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння зі всіх питань, що виникають у житті. Починаючи з травня 2016 року шлюбно-сімейні відносини вони не підтримують, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Позивач вказує, що на його думку наведені обставини примирення між ними роблять недоцільним, а подальше сумісне життя і збереження сім'ї неможливим. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року сторонам надавався строк для примирення. В судовому засіданні після відновлення провадження у справі представник позивача [PERSON] підтримав позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснив, що примирення між позивачем та відповідачем не відбулось, наміру жити з [PERSON], як подружжя, позивач не має. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що вони з позивачем проживають окремо за різними адресами з 12.05.2016 року, на її думку позивач вчинив помилку у житті і йому просто не вистачає сміливості налагодити їхні відносини. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Як убачається із матеріалів справи сторони уклали шлюб 21 березня 2002 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблений відповідний актовий запис № 353 (а.с. 4). Від шлюбу позивач та відповідач мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, сторони тривалий час не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, проживають за різними адресами, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, намагання суду примирити сторони успіху не мали, строк, який надавався судом для примирення, позитивних результатів не дав, відношення в сім'ї не покращились, примирення не відбулося, стосунки між позивачем та відповідачем, як подружжя, не відновилися, позивач наполягає на розлученні та поновлювати шлюбні відносини наміру не має, оскільки вважає, що збереження шлюбу бути не може і категорично заперечує щодо цього, разом з тим суд не має права примушувати чоловіка або жінку до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. За вищевикладених обставин суд вважає, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, оскільки існування сім'ї сторін носить формальний характер протягом тривалого часу, а тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати позивач просив покласти на нього.

Outcome: approved