Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON],[PERSON] ,[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON] про виселення.Свої позовні вимоги позивач обрунтовує тим,що відповідно до укладеного кредитного договору № LGB0GA0000000065 від 30.10.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 49000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.10.2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] 30.10.2007 року уклали договір іпотеки № LGB0GA0000000065 згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно,а саме : будинок загальною площею 84,60 кв.м., який розташований за адресою : Луганська обл.,смт.Білокуракине, вул.Артема б.33.Відповідачу [PERSON] на праві власності належить вказаний будинок. 21.05.2013 року рішенням апеляційного суду Луганської області було звернуто стягнення на вказаний житловий будинок.Позивач просить постановити рішення суду, яким просив виселити відповідача [PERSON] та інших осіб,які зареєстровані та /або проживають у спірному будинку .Просив також стягнути судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявилася,надала суду заяву про розгляд справи без її участі.Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судове засідання не зявився,надав суду заяву про розгляд справи без його участі,просить відмовити в задоволенні позовни вимог позивача. Відповідачі в судове засідання не зявилися,були належним чином повідомлени про час і місце розгляду справи. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі ,позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Представник третьої особи,що не заявляє самостійних вимог служби у справах дітей Білокуракинської райдержадміністрації Луганської області [PERSON] в судове засідання не зявилася. Надала суду заяву про розгляд справи без її участі.Просила відмовити в задоволення позову про виселення малолітнього [PERSON],так як це буде порушувати права малолітньої дитини. Суд, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк задоволенню не підлягають з наступних підстав. Частиною 3 ст.47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 109 ЖК УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Як вбачається з матеріалів справи ,відповідно до укладеного кредитного договору № LGB0GA0000000065 від 30.10.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 49000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.10.2017 року (а.с.46-48). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] 30.10.2007 року уклали договір іпотеки № LGB0GA0000000065 згідно якого відповідач [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно,а саме : будинок загальною площею 84,60 кв.м., який розташований за адресою : Луганська обл.,смт.Білокуракине, вул.Артема б.33 ( а.с.49-52). 21.05.2013 року рішенням апеляційного суду Луганської області було звернуто стягнення на вказаний житловий будинок а у виселенні відповідачів відмовлено (а.с.53-55).Відповідачі зареєстровані та проживають в спірному будинку (а.с.89-94,99).Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачі не мають у власності нерухомого майна (а.с.209-221). Згідно довідки Білокуракинської селищної ради фонд житла для тимчасового проживання громадян.які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення відсутній ( а.с.86). Таким чином, відповідач [PERSON], на момент укладення договору іпотеки спірного будинку 30.10.2007 року вже мав у свої приватній власності спірний будинок який був придбаний ним в 2004 році. Тобто, спірний будинок не був придбаний відповідачем [PERSON] за кошти кредиту, виданого позивачем. З урахуванням положення ч.2 ст.109 ЖК УРСР, яка визначає порядок виселення осіб, окрім тих приміщення яких, були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку, виселення відповідачів з будинку можливе лише за умови надання їм іншого житла, що має бути зазначено в самому рішенні суду, оскільки виселення без надання іншого житла можливе лише з підстав визначених ст.116 ЖК УРСР. Позивач при зверненні до суду не зазначив житло в яке має бути надано відповідачу [PERSON] та іншим членам його родини за наслідком їх виселення з будинку. Тому примусове їх виселення зі спірного будинку у судовому порядку є неможливим, оскільки цим виселенням буде порушено встановлений законом порядок такого виселення. Пунктом 43 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року судам рекомендовано врахувати при розгляді таких справ те, що «Частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк». Постановою судової палати у цивільних справах ВСУ від 18.03.2015 року зазначено,що відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців з заставленого будинку без надання їм іншого постійного житла,яке повинно бути вказане в рішенні суду (а.с.250-252). Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Щодо житлових прав малолітнього [PERSON] [INFO] слід зазначити наступне. У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року,підписаною Україною 21.02.1990 року,ратифікована Україною 27.02.1991 року,набрала чинності для України 27.09.1991 року - Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. За ч.1 ст. 3 вказаної Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до ст.1 Закону України Про охорону дитинства охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Згідно ч.1 ст. 8 вказаного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 11 Закону Про охорону дитинства сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч.2 ст.176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. 02.06.2015 року було винесено заочне рішення по справі. 18.07.2015 року ухвалою Білокуракинського районного суду заочне рішення було скасоване за заявою відповідача [PERSON] та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України судові витрати у справі суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed