Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернувсь до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 22.10.2002 року року [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У продовж останніх 9 років разом з позивачем у житловому будинку проживали [PERSON] та її донька [PERSON] , у зв`язку з цим, у липні 2015 місце проживання відповідачів зареєстровано у будинку позивача, проте за адресою реєстрації не з`являються з 2019 року [PERSON] , а з травня 2020 [PERSON] , в будинку не проживають без поважних причин, місце їх фактичного проживання невідоме. Договір найму між сторонами відсутній, в добровільному порядку відповідачі не змінили реєстрацію місця проживання. Зареєстроване місце проживання відповідачів у будинку, що належить позивачу створює йому перешкоди у належному користуванні майном, оформлення житлової субсидії, а тому вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11.11.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відзив відносно позовних вимог не подавали. Відповідач [PERSON] направила до суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Відповідач [PERSON] будь-яких заяв та клопотань не подавала. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом не вирішувалося питання про забезпечення доказів, не вживалися заходи забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, на засадах змагальності, в межах позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених кодексом випадках. Судом встановлено, що із наявного в матеріалах справи договору дарування житлового будинку від 22.10.2002 року посвідченого державним нотаріусом Коростишівської державної нотаріальної контори Мошковською З.І. та зареєстрованого в реєстрі № 2-1893 [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с.8-9). Відповідно до будинкової книги для реєстрації громадян в будинку [ADDRESS] зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] ( позивач) та [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані з 14.07.2015 року (а.с.11-12). З акта депутата Коростишівської міської ради № 527 від 01.07.2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 01.11.2019, а [PERSON] не проживає з 01.05.2020 (а.с.13). Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16, 391 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності [PERSON] та [PERSON] у будинку, що належить на праві власності [PERSON] . Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд дійшов до переконання, що оскільки відповідачі не проживають у будинку позивача понад встановлені законом строки, не користується нею, а тому їх слід визнати такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved