Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , Горохівської міської ради Горохівського району Волинської області, управління Держземагенства у Горохівському районі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в 2005 році відповідно до свідоцтва про право на спадщину №808 від 12 вересня 2005 року успадкував 1/2 частину присадибної ділянки, що розташована в [ADDRESS] площею 0,09 га, яка належала на праві приватної власності його покійній бабі [PERSON] відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ВЛ №022857 від 20 березня 1998 року. [PERSON] , в свою чергу, успадкувала житловий будинок та земельну ділянку від свого батька [PERSON] . Відповідно до рішення виконкому Горохівської міської Ради депутатів трудящих №3 від 08 лютого 1952 року, закріплено за [PERSON] земельну ділянку під індивідуальне будівництво за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,10 кв.м. Відповідно до рішення Горохівської міської ради №12/2 від 26 грудня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», [PERSON] передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] . В 2011 році у зв`язку із приватизацією моїми сусідами своїх земельних ділянок, працівниками центру ДЗК було проведено заміри суміжних земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] , з подальшим накладанням плану моєї земельної ділянки згідно з державним актом на план земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до нових замірів, внаслідок чого було з`ясовано невідповідність існуючих меж належної позивачу земельної ділянки межам відповідно до державного акту, хоча межі земельної ділянки і поворотні точки за період часу з 20 березня 1998 року і по даний час не змінювалися. Внаслідок невідповідності меж земельної ділянки згідно з державним актом фактичним межам земельної ділянки, утворилася земельна ділянка площею 77 кв.м., яка хоч і перебуває в фактичних межах земельної ділянки по [ADDRESS] (межа проходить по паркану та стінах господарських будівель), але не .потрапляє в її межі ввідповідно до державного акта. У зв`язку з цією невідповідністю відповідачка [PERSON] при виготовленні технічної документації для державного акта на право приватної власності на землю включила частину зазначеної вище моєї земельної ділянки до своєї земельної ділянки по [ADDRESS] та отримала у серпні 2012 року державний акт про право приватної власності на землю серії ЯМ №021751), що порушило право приватної власності на землю позивача. Відповідно до державного акта [PERSON] межа земельної ділянки від точки 2 до точки 3 проходить навскіс з півночі на захід, згідно з Технічної звіту до акту - півночі на схід, а фактично - прямо. Тобто, існує розбіжність між планом земельної ділянки у Акті та планом у Технічному звіті, що не допускається, оскільки бланк державного акта заповнюється за затвердженою відповідною технічною документацією (п.1.13. «Інструкції про порядок складанню, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку», затвердженою наказом Держкомзему №43 від 04 травня 1999 року). Відсутність тотожності між планами земельної ділянки в цих двох документах між собою та з фактичними межами прямо вказує на помилку або при замірах або при заповненні бланка державного акта. Згідно з державним актом відстань від точки 4 (землі [PERSON] ) до точки 5 (землі [PERSON] ) складає 8,0 м., а фактично - 15 м. (план суміжних земельних ділянок), що суперечить фактичному місцезнаходженню земельної ділянки [PERSON] . Якщо припустити правильність меж земельної ділянки згідно з державним актом, то землі [PERSON] починалися б на 7 метрів північніше, тобто там, де фактично розташована земельна ділянка [PERSON] , що суперечить як кадастровому плану суміжних земельних ділянок, так і окремій технічній документації на земельну ділянку по [ADDRESS] (землі [PERSON] ), кадастровий план до якої позивач підписав. Зазначена невідповідність також прямо вказує на помилку або при замірах або при заповненні Технічного звіту та бланка державного акта. Відстань від точки 11 (землі [PERSON] ) до точки 2 (землі [PERSON] ) фактично складає 22 м., а згідно з державним актом [PERSON] - 31,3. Якщо припустити правильність меж земельної ділянки відповідно до державного акту, то землі [PERSON] починалися б на 8,7 м. північніше, ніж розташоваю насправді, тобто на землях [PERSON] , що теж вказує на помилку. Межі земельної ділянки фактично проходять по лінійних фізичних об`єктах - парканах та стінах сараїв та гаражів, а згідно з державного акта [PERSON] - по земній поверхні без будь-яких межових знаків чи інших фізичних об`єктів, до яких можна було б прив`язати поворотні точки на державному акті, що суперечить Технічному звіту, де в Акті погодження меж з суміжними землекористувачами в описі меж зазначено, [PERSON] - огорожа, [PERSON] - огорожа, [PERSON] - огорожа. Якщо допустити правильність меж земельної ділянки згідно Державного Акту [PERSON] , то належні мені господарські споруди - половина погребу та весь дерев`яний сарай опиняються на території [PERSON] та [PERSON] . У розрахунку площ Технічного звіту [PERSON] лінія межі від точки 2 до точки 3 є прямою. Якщо допустити, що зазначена лінія пролягла з ухилом на схід (як в плані земельної ділянки за Технічним звітом) чи з ухилом на захід (як в Державному акті), то площа земельної ділянки була б не 0,09 га, а, відповідно, більшою або меншою. Якщо навіть припустити, що баба позивача [PERSON] погодилася саме на ті межі, що вказані у державному акті, то похибки, вказані вище у п.п.1, 2, 3 не залежали від волі [PERSON] , вона не могла вплинути на різну спрямованість проведення лінії межі від точки 2 до точки З планах по Технічному звіту та по державному акті та ніяк не могла встановити спільну межу між землями [PERSON] та землями [PERSON] та землями [PERSON] та землями [PERSON] . На думку позивача, точку 5 та точку 11, тобто спільну межу трьох суміжних земельних ділянок, встановила (з помилкою) особа, яка складала Технічний звіт, оскільки попередній землевласник [PERSON] могла вказувати лише на межі своєї земельної ділянки і не могла вказувати на знаходження меж сусідніх земельних ділянок ( [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] ) по відношенню одна до іншої. Таким чином, позивач вважає невідповідність фактичних меж земельної ділянки по [ADDRESS] межам згідно з державним актом через помилки, а отже неможливо правильно визначити межі даної земельної ділянки. Неможливість правильно визначити межі земельної ділянки фактично позбавляє позивача права власності на частину земельної ділянки, межі якої не було встановлено, а також призводить до зазіхання на його земельну ділянку з боку сусідів. Позивач вважає, що державний акт про право приватної власності на земельну ділянку виданий Горохівською міською радою [PERSON] з порушенням його прав і шдлягає скасуванню, з огляду на це позивач просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак в письмовій заяві до суду позову не визнав, просив в його задоволенні відмовити, а справу слухати у його відсутність. Представник відповідача Горохівської міської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань не подавав. Представник відповідача управління Держземагенства у Горохівському районі в судове засідання також не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань не подавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася про час та місце розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань не подавала. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Чинним законодавством України визначено способи захисту порушеного права власності на землю. За змістом ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. В силу ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Частиною другою та третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. З аналізу вищенаведених положень земельного законодавства слідує, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення порушення його прав на землю, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також виданих на його підставі правовстановлюючих документів. Копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ВЛ №022857, виданого 20 березня 1998 року Горохівською міською радою Волинської області, стверджується, що на підставі рішення вищевказаної ради №12/2 від 26 грудня 1997 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована на території міста Горохів Волинської області. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Горохівської державної нотаріальної контори 12 вересня 2005 року і зареєстрованого в реєстрі за №808, позивач [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , 1/2 частку земельної ділянки площею 0,09 га в межах згідно з планом, яка розташована в місті Горохів Волинської області, належну останній на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ №022857, виданого Горохівською міською радою 20 березня 1998 року. Дана земельна ділянка призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель Як вбачається із технічної документації на садибний житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , виготовленої 26 вересня 2005 року комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», вищевказаний житловий будинок належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Розмір частки власності [PERSON] становить 1/2, а розмір частки [PERSON] , та [PERSON] - по 1/4. Однак, рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2015 року, яке не змінене, не скасоване та набрало законної сили, було визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ВЛ №022857, виданий 20 березня 1998 року Горохівською міською радою Волинської області на ім`я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,09 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та знаходиться на території міста Горохів Горохівського району Волинської області. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Між тим, за положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в ході судового розгляду встановлено, що позивач не є власником земельної ділянки, оскільки державний акт серії ІV-ВЛ №022857 від 20 березня 1998 року, який він успадкував, рішенням Горохівського районного суду Волинської області було визнано недійсним. Наведене свідчить про те, що права чи інтереси позивача на вказану земельну ділянку не порушені, будь-які докази порушення прав чи інтересів позивача у справі відсутні. Оскільки, позивачем не доведено порушення саме його прав відповідачами, тому його право не підлягає захисту судом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-84цс14, в який зазначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати трава, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення або відмову в їх задоволені. Будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження того, що [PERSON] є законним власником земельної ділянки, суду надано не було і такі в матеріалах справи відсутні. Тобто позивачем не доведено, що він є власником земельної ділянки, а отже, суд приходить до висновку, що його право власності в даному випадку не порушене. Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, з підстав, зазначених позивачем, і наданими доказами, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed