Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] 02.11.2016 р. звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, у якому просив визнати недійсними укладені між відповідачами 08.11.2012 р. та посвідчені приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння № 18 по вул. Річна в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1553 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Річна, 18 в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] 01.02.2017 р. предявила позов до [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки, у якому просила визнати недійсними укладені між нею і відповідачкою 08.11.2012 р. та посвідчені приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння, зареєстрований у реєстрі за № 2525, та договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 2528. Ухвалою суду від 10.05.2017 р. обидві цивільні справи обєднані в одне провадження. Заявлені вимоги за первісним позовом [PERSON] обґрунтовував тим, що з 1973 р. до липня 1998 р. перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] У шлюбі народився син [PERSON], [INFO], який помер у 2007 р. За період шлюбу він разом з відповідачкою побудували будинковолодіння № 18 по вул. Річна в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області, яке згідно ч.3 ст.368 ЦК України є спільною сумісною власністю. Рішенням Стриганецької сільської ради № 29 від 27.09.1985 р., затвердженим рішенням виконкому Тисменицької районної ради № 100 від 09.04.1986 р., їм виділена земельна ділянка під будівництво. Рішення про виділення землі спочатку було видано на його імя, як і будівельний паспорт, оскільки під забудову надавалась земельна ділянка, яка перебувала у користуванні його матері. Пізніше всі документи на будівництво переробили на імя його дружини [PERSON], яка працювала сільським медиком і користувалась пільгами. Поділ майна після розірванні шлюбу вони не проводили, оскільки мали єдиного сина, позивач продовжував допомагати по господарству, як власною працею, так і коштами, тобто не втрачав звязок з господарством. Після смерті сина домовились, що він буде продовжувати допомагати колишній дружині, з якою вони залишились у хороших стосунках, утримувати будинок, він зробив у будинку опалення, водопостачання, каналізацію; він залишився зареєстрованим у господарстві до цього часу, що підтверджується даними погосподарських книг Стриганецької сільської ради. Згідно погосподарських книг житловий будинок по вул Річна, 18 закінчений будівництвом у 1991 р., однак, станом на час розірвання шлюбу будинок не був зданий в експлуатацію. Відповідачка на підставі рішення сільської ради від 01.06.2007 р. оформила право власності на спірне домоволодіння, рішенням сільської ради від 19.07.2009 р. їй передано у власність присадибну земельну ділянку, на яку вона 03.10.2011 р. отримала державний акт. Колишня дружина [PERSON] постійно підтверджувала його право власності на 1/2 частину домоволодіння і присадибної земельної ділянки. У жовтні 2016 р. йому стало відомо, що колишня дружина згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу від 08.11.2012 р. відчужила домоволодіння і присадибну земельну ділянку відповідачці [PERSON] Вказаними договорами порушені його права як співвласника. Колишня дружина стверджує, що не продавала обєкти нерухомості, жодних коштів не отримувала, а тільки уклала договір довічного утримання на свою частку. Свої вимоги позивачка за другим позовом [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона у вересні 2012 р. у нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу склала заповіт на імя [PERSON] на все належне [PERSON] на день смерті майно. При цьому нотаріус сказала у присутності відповідачки, що по документах [PERSON] належить і будинок, і земельна ділянка. Через деякий час [PERSON] запропонувала їй укласти в іншого нотаріуса договір довічного утримання. При укладенні оспорюваних договорів вона вважала, що укладає саме договори довічного утримання, тобто вона помилялась щодо правової природи і змісту цих правочинів, їх наслідків, прав та обовязків сторін. Це є обставиною, що має істотне значення, тому наявні підстави відповідно до ст.229 ЦК України для визнання цих правочинів недійсними, як таких, що вчинені під впливом помилки. Оспорювані договори купівлі-продажу не відповідали її внутрішній волі, оскільки вона, являючись перестарілою і хворою людиною, маючи у власності єдиний житловий будинок і земельну ділянку, не могла відчужувати своє нерухоме майно шляхом продажу на користь [PERSON] Вона помилилася щодо суті договорів, договори не прочитала, так як читає погано (може читати лише з лупою), нотаріус не оголошувала їй зміст договорів, договорів їй не надала. Жодних коштів за придбані домоволодіння і земельну ділянку відповідачка їй не заплатила. Вона продовжує проживати у будинку, доглядає за будинком, зокрема, поміняла вхідні двері, встановила жалюзі на двох вікнах, які поміняла у липні 2012 р., оплачує комунальні платежі, користується земельною ділянкою. Лише у 2016 р. вона дізналась про те, що 08.11.2012 р. підписала у нотаріуса договори купівлі-продажу домоволодіння і земельної ділянки. Позивач за первісним позовом та його представник у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні цей позов визнала і пояснила, що дійсно у шлюбі зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] побудували спірне домоволодіння на земельній ділянці його батьків, після розірвання шлюбу [PERSON] продовжував утримувати будинок, залишився зареєстрований у ньому; вона знала, що половина домоволодіння і земельної ділянки належать йому. Проти задоволення первісного позову не заперечувала, свій позов підтримала і просила його задовольнити. Відповідачка за двома позовами [PERSON] та її представник у судовому засіданні позови не визнали і пояснили, що колишнє подружжя [PERSON] ще у 1998 р. розірвали шлюб. [PERSON] ніколи не був власником спірної земельної ділянки, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку його колишня дружина [PERSON] отримала 03.10.2011 р. на підставі рішення Стриганецької сільської ради від 19.07.2009 р., тобто більш як через 10 років після розлучення. Незважаючи на те, що житловий будинок по вул Річна, 18 в с. Стриганці Тисменицького району був завершений будівництвом у 1991 р., до часу розлучення будинок не був введений в експлуатацію, позивачем не виконано вимоги ст.182 ЦК України щодо реєстрації права власності на нерухоме майно. Право власності на домоволодіння [PERSON] набула у 2007 р., тобто через 9 років після розлучення. Тому позивач у розумінні ст.182 ЦК України та СК України не був власником чи співвласником спірного нерухомого майна. Не відповідає дійсності також твердження позивача про те, що він ніби то на час укладення оспорюваних договорів був зареєстрований у домоволодінні по вул. Річна в с. Стриганці, оскільки нотаріусом встановлено, що у домоволодінні зареєстрована і проживає лише [PERSON], що відображено у п.9 договору. Крім того, позивач повинен був вирішити свої майнові претензії до колишньої дружини протягом трьох років після розлучення, тобто до 2001 р., тому він пропустив строк позовної давності. Просили у первісному позові відмовити. Щодо другого позову відповідачка пояснила, що саме позивачка [PERSON] була ініціатором посвідчення заповіту на її імя і була ініціатором укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, саме позивачка [PERSON] надала нотаріусу весь пакет необхідних документів для укладення договорів. Твердження позивачки про те, що вона помилилась у правочинах, що не мала змоги прочитати договори, що нотаріус не розяснила їй змісту та суті укладених договорів, є надуманим і нічим не підтвердженим. Відповідачка заплатила позивачці кошти за куплене майно ще до укладення договорів в останньої вдома. Між ними існує усна домовленість, що позивачка залишається проживати у будинку до своєї смерті, а відповідачка їй постійно допомагає і поховає. [PERSON] вставляла вікна і двері, робила ремонт у будинку за кошти [PERSON] Крім того, [PERSON] пропустила трьохрічний строк позовної давності для оспорювання договорів, укладених і посвідчених 08.11.2012 р. Просили у другому позові також відмовити. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а другий позов до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на домоволодіння № 18 по вул. Річна в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області та земельну ділянку площею 0,1553 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625886001:01:003:0121 по вул. Річна, 18 в с. Стриганці Тисменицького району Івано-Франківської області. Вказані домоволодіння та присадибна земельна ділянка відчужені відповідачкою за первісним позовом і позивачкою за другим позовом [PERSON] відповідачці [PERSON] на підставі оспорюваних за двома позовами договорів купівлі-продажу від 08.11.2012 р., укладених між [PERSON] та [PERSON], посвідчених приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованих у реєстрі за №№ 2525, 2528 (а.с.83, 99). Тоді ж 08.11.2012 р. відповідачка [PERSON] зареєструвала право власності на спірне домоволодіння, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Івано-Франківського ОБТІ (а.с.64), а право власності на придбану земельну ділянку посвідчується державним актом серії ЯЛ № 014323 від 03.10.2011 р. з відміткою нотаріуса про перехід права власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу (а.с.67). На час укладення оспорюваних договорів домоволодіння та присадибна земельна ділянка належали на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Стриганецькою сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області 19.06.2007 р. згідно рішення сільської ради від 01.06.2007 р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.06.2007 р. Івано-Франківського ОБТІ (а.с.84-85) та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 014323 від 03.10.2011 р. (а.с.100). Судом встановлено, що спірне домоволодіння побудоване у шлюбі [PERSON] та [PERSON] у 1991 р., що підтверджується наявними у матеріалах справи засвідченими копіями погосподарських книг Стриганецької сільської ради, починаючи з 1991 р. (а.с.22-28). Рішенням Стриганецької сільської ради народних депутатів № 29 від 27.09.1985 р., затвердженим рішенням виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 100 від 09.04.1986 р., [PERSON] виділена та відведена в натурі земельна ділянка під будівництво (а.с.9). У 1986 р. [PERSON] отримала будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, розробила відповідний проект (а.с.10-15) та спільно з чоловіком розпочала будівництво на відведеній земельній ділянці, яка до того перебувала у користуванні матері [PERSON] Суд враховує, що на час побудови спірного житлового будинку, до прийняття Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5, зареєстрованого в Мінюсті 18.02.2002 р. за № 157/6445, та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р., виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно записів у погосподарських книгах Стриганецької сільської ради подружжя [PERSON] мало у власності спірний житловий будинок, 1991 року побудови. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у липні 1998 р. позивач за первісним позовом [PERSON] створив другу сімю в с. Ганнусівка Тисменицького району, переставши бути членом сімї своєї колишньої дружини. При цьому він залишився зареєстрованим у господарстві по вул. Річна, 18 в с. Стриганці, де зареєстрований до даного часу, що підтверджується засвідченими копіями погосподарських книг Стриганецької сільської ради (а.с.22-28). Суд вважає, що [PERSON] після розірвання шлюбу до цього часу зареєстрований у спірному домоволодінні саме на правах співвласника, враховуючи наступні обставини. Після розірвання шлюбу поділу майна між подружжям не було, позивач продовжував користуватись спільною власністю. Він власною працею і коштами допомагав по господарству, в утриманні будинку, який мав залишитися єдиному синові [PERSON], [INFO]. Після трагічної загибелі сина у 2007 р. колишнє подружжя домовилось, що позивач буде продовжувати допомагати колишній дружині, з якою вони залишились у хороших стосунках, утримувати будинок, покращувати його опорядження. Позивач зробив у будинку опалення, водопостачання, каналізацію, буває там майже кожного дня, має свою кімнату, де часто ночує. Вказані обставини підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] побудували будинок на земельній ділянці батьків [PERSON], останній після розірвання шлюбу продовжує працювати у господарстві, у всьому допомагає колишній дружині, з якою перебувають у хороших стосунках; зробив опалення, провів воду, зробив туалет, ванну; позивач часто ночує у будинку, доглядає колишню дружину, коли вона хворіє, привозить продукти. За загальним правилом, яке діяло і на час розірвання шлюбу між сторонами, та яке знайшло своє законодавче закріплення у ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Виходячи із встановленої ст.8 СК України можливості застосування Цивільного кодексу України до регулювання сімейних відносин, суд керується правилом, закріпленим у п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, згідно якого щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що отримання [PERSON] у 2007 р. свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння не змінило його статусу як обєкту права спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. Оскільки встановлено, що на присадибній земельній ділянці, державний акт на яку [PERSON] отримала 03.10.2011 р. , з 1991 р. знаходиться домоволодіння, яке належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності, суд вважає, що позивач набув також право на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні будинку. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11.02.2015 р. у справі № 6-2цс15, яка згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до якої аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. У відповідності з вимогами ч.2 ст.68 СК України розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З огляду на те, що у порушення вказаних вимог законодавства відповідачка [PERSON] без відповідної згоди позивача 08.11.2012 р. відчужила спірні домоволодіння та земельну ділянку, суд вважає, що оспорювані договори, які суперечать вимогам ч.1 ст.203, ст.369 ЦК України, слід визнати недійсними частково, а саме в ? частині, оскільки відповідачка вправі була відчужити належну їй половину вказаного нерухомого майна. За таких обставин первісний позов підлягає до часткового задоволення. При вирішенні первісного позову суд враховує також встановлену у судовому засіданні обставину щодо недійсності довідки виконкому Стриганецької сільської ради від 25.10.2012 р. № 226 (а.с.87), яка була однією з підстав для посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу домоволодіння, згідно якої [PERSON] сама проживає та зареєстрована [INFO]. За повідомленням Стриганецької сільської ради довідка № 226 від 25.10.2012 р. [PERSON] не видавалась, що підтверджується наданими сільською радою ксерокопіями відповідних сторінок журналу видачі довідок (а.с.193-194, 201-202). При цьому суд вважає необґрунтованим посилання відповідачки [PERSON] на те, що саме [PERSON] надала нотаріусу весь пакет необхідних документів для укладення договорів, з огляду на те, що у матеріалах справи міститься ксерокопія технічного паспорту на домоволодіння, виготовленого Івано-Франківським ОБТІ 29.10.2012 р., до укладення та посвідчення договорів, у якому власником вже вказана [PERSON] (а.с.57-61), з інвентаризаційною вартістю домоволодіння, яка вказана у договорі, що підтверджує ту обставину, що саме [PERSON] займалась підготовкою документів, необхідних для укладення договорів. Стосовно другого позову [PERSON] суд зазначає наступне. У судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, на який посилалась [PERSON], що ініціатором укладення оспорюваних договорів була позивачка. Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Твердження позивачки про те, що при укладенні оспорюваних договорів вона вважала, що укладає саме договори довічного утримання, тобто помилялась щодо правової природи і змісту цих правочинів, їх наслідків, прав та обовязків сторін, суд визнає обґрунтованим, яке знайшло своє підтвердження у судовому засіданні. При цьому суд враховує, що оспорювані договори купівлі-продажу не відповідали внутрішній волі позивачки, яка, являючись перестарілою і хворою людиною, маючи у власності єдиний житловий будинок і земельну ділянку, погодилась на складання заповіту, а згодом на укладення договорів довічного утримання на користь [PERSON], а не на відчуження майна на користь [PERSON] шляхом продажу. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, інше нерухоме майно, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст.744 ЦК України). Свідченням того, що мова йшла саме за договори довічного утримання, які відповідали внутрішній волі позивачки, є обставина, яку підтвердила у судовому засіданні сама відповідачка, щодо існування домовленості про те, що позивачка залишається проживати у будинку до своєї смерті, а відповідачка їй постійно допомагає і поховає. Встановлено, що позивачка помилилася щодо природи правочинів, прав та обовязків сторін, договори не прочитала, так як читає погано (може читати лише з лупою), нотаріус не оголошувала їй зміст договорів, договорів їй не надала. З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість другого позову, який слід задовольнити. Суд критично оцінює твердження відповідачки [PERSON] про пропущення позивачами позовної давності з огляду на те, що [PERSON] лише у жовтні 2016 р. стало відомо, що колишня дружина згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу від 08.11.2012 р. відчужила домоволодіння і присадибну земельну ділянку відповідачці [PERSON]; що [PERSON] у 2016 р. дізналась про фактичний зміст договорів, що були нею укладені. При вирішенні позовів суд керується принципом справедливості, який закріплений у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру, та який згідно ст.3 ЦК України віднесений до загальних засад цивільного законодавства України. На підставі наведеного, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.68 СК України, ст.ст. 3, 203, 215, 368, 369 ЦК України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України, ст.120 ЗК України,

Outcome: partial