Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення строкового банківського вкладу, посилаючись на те, що 21.02.2014 року він уклав з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070080757100 (ДАЛІ Договір). Згідно п.1 цього Договору його предметом є розміщення в Банку іменного строкового банківського вкладу фізичної особи [PERSON] В п.6 Договору встановлено мінімальний строк вкладу 3 місяці, але не більше 366 днів (згідно даних по вкладу (п.28), з виплатою відсотків зі спливом кожного розрахункового періоду на особовий рахунок [NUMBER]. Кінцевий термін договору 21.02.2015 р. 21.02.2014 року він виконав свої зобов'язання по Договору та вніс готівкою на депозитний рахунок 8105,75 доларів США, що підтверджується квитанцією банку. Відповідно до п.4 Договору відповідач мав повернути йому кошти в кінці строку дії (21.02.2015 року). Сума до повернення 8800 доларів США. 31.01.2015 року він звернувся заздалегідь з письмовою заявою до банку про повернення вкладу та відсотків у перший робочий день після закінчення договору, тобто 23.02.2015 року., але відповідач письмово відмовив у задоволенні вимоги про повернення повної суми коштів готівкою ( відповідь від 06.02.2015 року) і 23.02.2015 року видав через касу обмежену суму - 500 доларів США, розраховуючи її не по курсу НБУ, а по комерційному курсу продажу «ПриватБанку». 24.02.2015 року відповідач взагалі відмовив йому у подальшій виплаті, посилаючись на технічну неможливість, та запропонував оформити банківську картку з тим, щоб залишок був перерахований безготівково на вказану картку. Така додаткова умова для позивача є неприйнятною, так як не прописана в договорі. Свою відмову Банк мотивує постановою НБУ від 06.02.2014 року № 49 п.4 пп.9, яка 28.03.2014 року втратила силу. Основна заборгованість Відповідача перед Позивачем, враховуючи відсотки, нараховані на суму вкладу, а також вже виплачену суму у 500 доларів США становить 8300 доларів США. Позивач, посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого Протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст.1, 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 15, 16, 509, 526, 629, 633, 1058, 1060, 1061 ЦК України, п. 1.2, 1.6, 2.4, 3.3, 3.5 постанови НБУ від 03.12.2003 року № 516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» просив стягнути з Відповідача на його користь 8300 доларів США, а також зобов'язати відповідача сплатити пеню в розмірі 10,5% річних на суму фактично не виплачених коштів згідно п.4 Договору, за понаднормове користування коштами вкладника, оскільки такий відсоток встановлено банком на момент звернення до суду, допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення виплати. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Зокрема, зазначив, що 21.02.2014 року він вніс готівкою у касу ПАТ КБ «ПриватБанк» суму, зазначену у договорі. Спочатку на 3 місяці, потім щоразу цей договір продовжувався на 3 місяці. При цьому зростала і сума процентів за вкладом: 8%, потім 9%, і т.д. Вклад оформлявся на 366 днів, і строк закінчувався 21.02.2015 року. Про намір забрати суму вкладу він мав заздалегідь повідомити банк, що і зробив 30.01.2015 року, направивши відповідачеві письмову заяву про це. У відповідь на цю заяву Банк повідомив, що кошти можуть бути повернуті на картковий рахунок, а не готівкою. Вважає, що це є нав*язуваною Банком послугою, на яку він категорично не погоджується, так як не зможе фактично зняти всю суму одноразово. Йому в день його звернення, 23.02.2015 року, повернули лише 500 доларів готівкою При цьому курс розраховували не за встановленим курсом НБУ, а за власним комерційним курсом продажу валюти. Це також призвело до втрати частини доходу, на яку він розрахував. Наступного дня йому повідомили, що взагалі не можуть завершити програму через збій у ній. Знову запропонували скористатися картковим рахунком, на що він категорично відмовився. На даний час згідно його сторінки на сайті відповідача загальна сума депозиту становить 8300 доларів США, які він і просить стягнути з відповідача одноразовим платежем готівкою, а також зобов'язати сплатити проценти за користування його коштами понад встановлений договором термін з розрахунку 10,5% - це процента ставка, яка діяла на час його звернення до суду. На даний час вона збільшилася, але він не наполягає на іншій сумі. Оскільки представник відповідача у судове засідання не з*явився, він не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідач у судове засідання не з*явився. Про день і час слухання справи повідомлено вчасно шляхом надіслання рекомендованої кореспонденції. Повідомлення повернулось з відміткою банку про її отримання 02.03.2015 року. Ні згоди, ні заперечення відповідач до суду не надіслав, як не повідомлено про причини неявки його представника. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.02.2014 року позивач уклав з відповідачем (ПАТ КБ «ПриватБанк») договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070080757100 - вклад «Стандарт» (далі Договір) ( а.с.6). Відповідно до умов цього договору ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв у позивача грошові кошти в сумі 8105,75 доларів США, про що свідчить квитанція від 21.02.2014 р. (а.с. 7). На цей вклад протягом дії договору мали бути нараховані проценти за ставкою 8% річних, про що зазначено у договорі. Згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п. 3.3 Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», яке затверджено постановою правління Національного банку України за № 516 від 03.12.2003 р., банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1058 ЦК за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 30.01.2015 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення вкладу в сумі 8105,75 доларів США по закінченню терміну депозиту, який спливає 21.02.2015 року ( в перший робочий день - 23.02.2015 року) . Проте, у визначений термін відповідачем не було повернуто вклад. Позивачу видано лише 500 доларів США з належної йому суми. У відповіді, отриманій позивачем від Банку на його звернення, відповідачем зазначено, що «виплата проводиться на карту виплат, так як даний договір відкритий у валюті доларів США. Вимогами підпункту 9 пункту 4 постанови Правління Національного банку України № 49 від 06.02.2014 року, яка діяла на дату … звернення до банку, встановлено, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків у межах 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Вимоги нормативних актів Національного банку України є обов'язковими для виконання всіма банками України» . Разом з тим, як вбачається зі змісту вищевказаного договору про банківський строковий вклад, укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк», його умовами не передбачено пред'явлення Банком будь-яких додаткових вимог при поверненні депозитів. Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. П.3 ч.1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважень Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Ст. 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Тобто норми Цивільного Кодексу України мають вищу юридичну силу, ніж постанова Національного Банку України. А, отже, посилання відповідача на постанову НБУ України № 49 від 06.02.2014 року «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій», як на підставу своїх заперечень, не ґрунтуються на вимогах Закону, та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. Згідно вимог ст.1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Ч. 5 ст. 1061 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок Банку щодо виплати вкладникові процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Крім того, ст. 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майно. «Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом». Таким чином, відповідач - ПАТ КБ «ПриватБанк», своєю відмовою у поверненні банківського вкладу та процентів порушив вимоги ст. 1 Протоколу № 1 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст.ст. 1058, 1060, 1061, 1074 ЦК України, які не допускають обмежень прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Отже, вклад позивача відповідно до зазначеного вище договору, підлягає поверненню у валюті, вказаній в договорі, тобто у доларах США, і за його вимогою у повному обсязі одноразовим платежем готівкою. За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, а тому підлягають задоволенню. Таким чином з відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» - необхідно стягнути на користь позивача суму банківського вкладу за договором №SAMDNWFD0070080757100 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» від 21.02.2014р. у розмірі 8300 доларів США ( сума, яка зазначена відповідачем на електронній сторінці позивача на сайті Банку). П.4 Договору між позивачем і відповідачем зазначено, що дія договору припиняється з виплатою вкладнику всієї суми вкладу з процентами, належними відповідно до умов договору. Оскільки позивачу була на його вимогу виплачена не вся сума коштів, а лише 500 доларів США, правомірною є вимога позивача щодо нарахування та виплати процентів за вкладом, які на час звернення позивача з позовом за даними , розміщеними на сайті відповідача, становили за аналогічними вкладами типу «Стандарт» 10,5%. Ця сума має розраховуватися по день повного повернення вкладу позивачу. Відповідно до умов депозитного договору, а також п. п. 3, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач є виконавцем обумовлених ним послуг, а позивач споживачем, тому захист прав позивача, як споживача, регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів», та відповідними нормами ЦК України. Згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняється від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду, звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача. Станом на дату розгляду справи судом, курс гривні до долара США встановлений НБУ у 21 грн. 73 коп. за 1 долар, відповідно судовий збір становить 1803 грн. 59 коп. Щодо вимоги допустити негайне виконання рішення у справі, то ця вимога не підлягає задоволенню, так як ст. 367 ЦПК України визначає виключний перелік справ, у яких суд допускає негайне виконання рішення. Справи про стягнення банківського вкладу, як і про захист прав споживачів, до цього переліку не входять. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved