Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд із даною позовною заявою до відповідача покликаючись на те, що на даний час він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на квартиру виданого приватизаційним органом Сокальської міської ради 15.11.1996р. та договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2002р. Разом з даною квартирою він з сім»єю до 2002 року користувалися гаражем [NUMBER] по [ADDRESS] загальною площею 20,3 м.кв., який знаходиться біля будинку. Вказаний гараж був закріплений за їх квартирою, що до її приватизації. Про попереднього власника гаражу позивачу нічого не відомо. З 2002 року по даний час позивач відкрито користується гаражем, однак будь-які правовстановлюючі документи у нього відсутні. Гараж не є самочинним будівництвом. Просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на гараж [NUMBER] по [ADDRESS], Львівської області загальною площею 20,3 м.кв. Представник позивача [PERSON] в судове засіданні не прибув, подав у суд заяву в якій вказує, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача, Сокальської міської ради в судове засідання не прибув, надав в суд заяву в якій вказує, що позовні вимоги визнає, розгляд справи просить проводити без участі представника міської ради. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі в їх сукупності суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав: відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про право власності на квартиру встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та членам його сім»ї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Також, з оглянутого в судовому засіданні реєстраційного посвідчення встановлено, що 3/4 частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Сокальською державною нотаріальною конторою 20.09.2002 року та зареєстрованого за №2-942. Згідно технічного паспорта встановлено, що гаражем [NUMBER] в дворі вул.Шептицького в м.Сокаль користується [PERSON], загальна площа гаража 20,3 м.кв. У відповідності до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Як роз'яснено в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ [NUMBER] від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Разом з цим в п.п.9, 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ [NUMBER] від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В судовому засіданні встановлено, що разом з квартирою позивач з сім»єю до 2002 року користувалися гаражем [NUMBER] по [ADDRESS] загальною площею 20,3 м.кв., який знаходиться біля будинку, який був закріплений за їх квартирою, що до її приватизації, а з 2002 року по даний час позивач відкрито користується гаражем, однак будь-які правовстановлюючі документи у нього відсутні. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення.

Outcome: approved