Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] безпідставно отримані кошти у розмірі 157 889,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з відповідачем [PERSON] перебували у близьких стосунках з 2006 року, від яких у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року відомості про його батьківство з актового запису про народження дитини були виключені. Позивач зазначає, що до винесення судом рішення ним повністю виконувалися його обов`язки щодо утримання дитини, а саме було сплачено грошові кошти на загальну суму 157 889 грн., які просить стягнути з відповідача, як безпідставно отримані кошти. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.02.2021 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 173-175). 30.08.2021 року до суду від відповідача надійшла заява із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 181). 09.09.2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги вона не визнає, оскільки позивачем не надано доказів безпідставного отримання нею коштів. Вказує, що перерахування грошових коштів позивачем пов`язано виключно із його особистою реєстрацією свого батьківства щодо [PERSON] та з його власної волі. Вона ніколи не мала і не має сумнівів в тому, що позивач являється батьком дитини, бо на час зачаття сина не мала інших близьких стосунків, через що вважає себе добросовісним отримувачем коштів, які відповідач добровільно перераховував на банківську картку із призначенням «аліменти», тому кошти не підлягають поверненню згідно п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України. При цьому зазначає попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, які понесла на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 500 грн., які просить стягнути з позивача (а.с. 182-192). 15.09.2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив у якій позивач просить позов задовольнити. Вказує, що він не є біологічним батьком народженої [PERSON] дитини, оскільки між ним та дитиною багато розбіжностей у зовнішньому вигляді, що також підтверджується висновком експерта за проведеним аналізом ДНК. Недобросовісною поведінкою відповідача при отриманні спірних коштів є приховування від нього відносин з іншим чоловіком від якого народила дитину, а його вводила в оману та у зв`язку з постійним проживанням і перебуванням з відповідачем у близьких стосунках він був вимушений визнати своє батьківство. 29.09.2021 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив у яких відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що вона ніколи не мала на меті вводити позивача в оману щодо його батьківства, ніяким чином не примушувала реєструватися його батьком. Позивач мав можливість перевірити біологічне походження від нього її сина у будь який час протягом десяти років, якщо мав якісь сумніви або не мав добровільного бажання реєструвати своє батьківство. Поведінка позивача вкрай аморальна по відношенню до дитини, батьком якої він спочатку вирішив бути, а потім вирішив скасувати і отримати якісь кошти за подарунки на підставі зібраних чеків на будь-які товари. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2021 року заява відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишена без задоволення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13.10.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що [INFO] відповідач [PERSON] народила дитину [PERSON] , народження якого зареєстроване Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, та батьком якої було записано позивача [PERSON] . Походження дитини [PERSON] , [INFO] , було визначено за заявою сторін в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 126 СК України. Вказані обставини підтверджуються рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року ухваленого у цивільній справі № 755/11957/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про оспорювання батьківства (а.с. 7-13). Зазначеним судовим рішенням позов [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства задоволено, виключено з актового запису № 999 від 13 квітня 2010 року про народження [PERSON] , [INFO] , складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, відомості про батька [PERSON] , [INFO] . З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що вищевказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року по справі № 755/11957/19 набрало законної сили 19.11.2020 року. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що до винесення судом рішення, яким були виключені відомості щодо його батьківства з актового запису про народження дитини [PERSON] , ним повністю виконувалися обов`язки по утриманню дитини, а саме було сплачено грошові кошти на загальну суму 157 889 грн., що є ціною позову. Заявлені вимоги про повернення безпідставно отриманих коштів [PERSON] обґрунтовує положеннями ст. 1212 ЦК України. На підтвердження позовних вимог позивачем надані копії чеків оплат про купівлю іграшок, піжами, шльопанців; квитків про відвідування Океанарію «Морська казка»; чеків по оплаті товарів сантехніки; платіжних доручень про перерахування коштів відповідачу з призначенням платежів «переказ особистих коштів», «аліменти», «переказ на карту», «курси підготовчі в Зернятко», «на відпочинок дитині», «спортивна секція ушу», «на ліки», «на дитячі меблі», «шкільний внесок», «підготовчі курси», «на день народження сину», «на зимовий одяг», «піджак, рюкзак, одяг», «подарунок в школу», «харчування», «оздоровлення сина»; чеків аптек, чеків про придбання продуктів (а.с. 15-169). Відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) зроблено правовий висновок щодо застосування статті 1212 ЦК України, зазначивши, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Так, надаючи оцінку обставинам, на підставі яких позивач звертається до суду та наведеним позивачем обґрунтуванням на їх відповідність закону, судом встановлено, що позивачем на користь відповідача сплачувалися грошові кошти на утримання дитини. На добровільність сплати таких грошових коштів на утримання дитини посилається позивач у позові. Згідно норми ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Верховний Суд у постанові від 04.11.2020 року по справі № 382/1728/18 зазначив, що аналіз норми ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із доданих позивачем до позовної заяви копій платіжних документів на підтвердження понесених витрат на утримання дитини убачається, що позивачем на користь відповідача перераховувалися грошові кошти, у тому числі з призначенням платежу «аліменти». Разом з тим, матеріалами справи не доведено факту необхідності придбання саме для дитини, а також цільового використання та споживання дитиною відповідача за поданими суду чеками стосовно оплачених товарів сантехнічного обладнання, лікувальних препаратів і медикаментів та продуктів харчування. Зі сталої практики Верховного Суду в частині вирішення спорів щодо стягнення безпідставно отриманих коштів, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 зазначено, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Заперечуючи на позов, відповідач стверджує те, що вона вважає позивача батьком своєї дитини, в чому ніколи не мала сумнівів, та саме з [PERSON] вона перебувала в близьких стосунках. Жодних доказів недобросовісності відповідача щодо спірних правовідносин, у тому числі на доведення факту того, що відповідачу достеменно було відомо обставини, що біологічним батьком дитини є не позивач, а інша особа, позивачем не надано, про такі докази заявлено не було та у позові про це не зазначено. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що позивачем добровільно було визнано та зареєстроване батьківство по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно ч. 1 ст. 126 СК України, грошові кошти на утримання дитини сплачувалися позивачем виходячи із добровільності їх надання, у тому числі сплачувалися як аліменти, та беручи до уваги недоведеність з боку позивача недобросовісності відповідача в отриманні грошових коштів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування норми ст. 1212 ЦК України та стягнення з відповідача грошових коштів у заявленому позивачем розмірі, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити. У поданому відзиві на позов відповідач на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесла на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку із розглядом справи, а саме у розмірі 7 500 грн., які просить стягнути з відповідача. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Надання суду таких документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правову допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. За правилами частини 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. До відзиву на позов відповідачем додані копія угоди про надання професійної правничої допомоги, розрахунок суми судових витрат, квитанції, копія дублікату свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 486 від 28.03.2011 року виданого на ім`я Кіщук Тетяни Василівни (а.с. 187-191). Виходячи з умов Угоди № 548-21 про надання професійної правничої допомоги від 28.08.2021 року, яка укладена між відповідачем [PERSON] та адвокатом Кіщук Т.В., адвокат надає клієнту правничу допомогу у зв`язку з веденням цивільної справи № 755/1507/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно отриманих коштів; адвокат отримує від клієнта гонорар, який визначається із розрахунку 1500 грн./година роботи адвоката та сплачується 7 500 грн. без ПДВ при підписанні угоди, наступні платежі здійснюються залежно від зайнятості адвоката по справі, яка відображається адвокатом у відповідному розрахунку зайнятості. Згідно розрахунку суми судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката становить 7 500 грн. за проведення процесуальних дій по ознайомленню з позовною заявою [PERSON] з додатками та складення відзиву на позов, на що витрачено 5 робочих годин. На підтвердження оплати відповідачем послуг адвоката за укладеною угодою № 548-21 від 28.08.2021 року надані квитанція № 6_5 від 28.08.2021 року на суму 4 900,00 грн. та квитанція № 1АК14908М від 28.08.2021 року на суму 2 600 грн., що загалом складає суму 7 500 грн. Позивачем у відповіді на відзив та у подальшому суду не подавались будь які заяви чи клопотання щодо не співмірності заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу та/або про зменшення вищевказаних витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що відповідно положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу між сторонами судових витрат з позивача на користь відповідача слід стягнути 7 500 грн., які понесені останньою у зв`язку з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, оскільки у позові відмовлено у повному обсязі.

Outcome: approved