Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 18 червня 2013 року водій [PERSON], керуючи транспортним засобом марки Мітцубісі, номерний знак [NUMBER], рухаючись заднім ходом на вулиці Незалежності в м. Івано-Франківську, не переконався у безпеці руху, в результаті чого допустив зіткнення із автомобілем Мітцубісі, номерний знак [NUMBER], що належить позивачу [PERSON], після чого відповідач [PERSON] залишив місце події, чим порушив п. 10.9 та 2.10 ПДР України. Викладені факти встановлені рішенням Івано-Франківського міського суду та Апеляційного суду Івано-Франківської області. Своїми неправомірними діями відповідач заподіяв позивачу майнову шкоду в розмірі 4522 грн. 28 коп. та моральну шкоду в розмірі 2500 грн.. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з мотивів наведених в ньому. Суду пояснив, що шкода була спричинена саме [PERSON], тому підлягає відшкодуванню ним в повному обсязі. [PERSON] зник з місця вчинення ДТП, однак через декілька днів позивач випадково побачив автомобіль та відповідача на автозаправці та впізнав його. Впізнав відповідача і свідок, який бачив момент вчинення ДТП. Побачивши відповідача на автозаправці позивач викликав патруль ДАІ, тоді інспектор склав протокол про адміністративне правопорушення. Вина відповідача встановлена рішення Івано-Франківського міського суду та Апеляційного суду Івано-Франківської області, а тому доказуванню не підлягає. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав. Суду пояснив, що відповідач свою вину не визнав, оскільки на час вчинення ДТП його на території області та міста не було, автомобіль йому не належить, 18 червня 2013 року він автомобілем не керував. Твердження представника позивача про те, що вина відповідача встановлена рішеннями Івано-Франківського міського суду та Апеляційного суду Івано-Франківської області є помилковими, оскільки зі змісту вказаних рішень судів такого не вбачається. Просив у задоволенні позову відмовити, оскільки він є необґрунтованим. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно висновку № 211 експертного автотоварознавчого дослідження від 24.06.2013 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Мітцубісі Аутлендер, номерний знак АТ [NUMBER], становить 4222 грн. 28 коп. (а.с.6-10). Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Також, в п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Позивач та його представник вказують, що сааме відповідач [PERSON], 18.06.2013 року керуючи транспортним засобом марки Мітцубісі, номерний знак [NUMBER], рухаючись заднім ходом на вулиці Незалежності в м. Івано-Франківську, не переконався у безпеці руху, в результаті чого допустив зіткнення із автомобілем Мітцубісі, номерний знак [NUMBER], що належить позивачу [PERSON], після чого відповідач [PERSON] залишив місце події, чим порушив п. 10.9 та 2.10 ПДР України. На підтвердження своїх доказів позивач та його представник надали суду копію постанови апеляційного суду Івано-Франківської області, де як вважає представник позивача чітко вказано, що винним у ДТП є відповідач [PERSON] Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача (п. 4 Постанови ВССУ від 01.03.2013 року № 4). Судом для огляду в судовому засіданні також було витребувано матеріали адміністративної справи за ст. 122-4, 124 КУпАП відносно [PERSON]. Як вбачається із оригіналу постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.09.2013 року (а.с.7 адміністративна справа № 344/10955/13-п), провадження у справі було закрито у зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.10.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.09.2013 року відносно [PERSON] скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.19-21 адміністративна справа № 344/10955/13-п). Твердження представника позивача про те, що саме в постанові апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.10.2013 року встановлені факти ДТП та вина відповідача [PERSON] не знайшли свого підтвердження при детальному з'ясуванні змісту вказаної постанови. Суддя апеляційного суду Івано-Франківської області в постанові від 14.10.2013 року вказав, дослівно: «В оскаржуваній апелянтом постанові, суд допустив суперечності. Зокрема, на початку описової частини постанови зазначив, що [PERSON], керуючи транспортним засобом Мітцубісі, д.н.з. [NUMBER], в м. Івано-Франківську по вулиці Незалежності, рухаючись заднім ходом не переконався в безпеці та допустив зіткнення з автомобілем Мітцубісі, д.н.з. АТ [NUMBER], під керуванням [PERSON], після чого залишив місце події, чим порушив п. п. 10.9, 2.10 ПДР України, а обґрунтовуючи її вказав, що факт вчинення [PERSON] адмінправопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4 КУпАП не знайшов свого підтвердження та закрив провадження по справі у зв'язку з відсутністю в його діях складу адмінправопорушення». Крім того, постанова була винесена на основі протоколу про адмінправопорушення, який складений не на місці вчинення ДТП 18.06.2013 року, а через декілька днів 03.07.2013 року на автозаправці (а.с.1 адміністративна справа № 344/10955/13-п), чого не заперечував позивач. В матеріалах справи містяться письмові пояснення позивача, в яких він вказує на момент вчинення ДТП та дослівно: «Після цього невідомий водій різко натиснув на газ та втік» (а.с.3 адміністративна справа № 344/10955/13-п). В матеріалах справи також містяться письмові пояснення [PERSON], який вказує, що 8.06.2013 року він бачив як по вулиці Незалежності 47 автомобіль марки Мітцубісі Грандіс д.н.з. [NUMBER], рухаючись заднім ходом допустив наїзд на припаркований автомобіль Мітцубісі Аутлендер, чорного кольору, д.н.з. АТ [NUMBER], після чого залишив місце пригоди (а.с.5 адміністративна справа № 344/10955/13-п). В письмових поясненнях [PERSON] не йдеться про те, що саме [PERSON] вчинив наїзд на автомобіль позивача. Вказані письмові пояснення [PERSON] не можуть вважатись показами свідка в розумінні ст. 63 ЦПК України, оскільки [PERSON], не допитувався в судовому засіданні в якості свідка, не приводився до присяги та не попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів. Представником позивача та позивачем клопотання про допит вказаної особи в якості свідка в судовому засіданні не заявлялось, хоча судом неодноразово роз'яснювалось позивачу та представнику право заявляти клопотання та подавати докази. На що представником позивача було сказано, що якщо суду потрібно то вони можуть привести в судове засідання свідка [PERSON] Однак, відповідно до ст. 60 ЦПК України, на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд сприяє сторонам в отриманні доказів, які вони не можуть отримати самостійно, однак, не наділений повноваженнями збирати докази самостійно. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Клопотання про витребування доказів, допит свідків в судовому засіданні сторонами не заявлялось. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та не доведеними, а тому позов не підлягає до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ч.1 ЦПК України,

Outcome: dismissed