Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним та просив суд визнати недійсним договір іпотеки №1 від 13 липня 2006 року укладений між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 13 липня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №2-З-504; припинити іпотеку в Державному реєстрі іпотек, накладену на підставі договору іпотеки №1 від 13 липня 2006 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 13 липня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №2-З-504; зняти заборону відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, накладену на підставі договору іпотеки №1 від 13 липня 2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №155; скасувати заборону на відчуження нежитлової будівлі №85 розташована на земельній ділянці площею 0,0641 га за адресою вул.Артема в м. Дніпропетровську, накладеного приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 13 липня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №155; внести до Державного реєстру іпотеки відомості про виключення запису з реєстрі щодо обтяжень нерухомого майна іпотекою згідно договору іпотеки №1 від 13 липня 2006 року; внести до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відомості про виключення з реєстру щодо накладення заборон відчуження нерухомого майна за договором іпотеки №1 від 13 липня 2006 року. Позивач у судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі та їх представники у судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, причину своєї неявки у судове засідання суду не повідомили. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у законному шлюбі з 03 лютого 1994 року. [PERSON] є власником 1/2 нежитлового приміщення розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Артема, 85. Вказане нерухоме позивачем та [PERSON] було придбано за час спільного сімейного життя. Іншою 1/2 частиною вказаного нежитлового приміщення на праві власності володіє [PERSON] відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23548891 від 11.08.2009. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 13 липня 2006 року між [PERSON] та ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]» було укладено іпотечний договір №1 який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-З-504. Відповідно до вказаного іпотечного договору предметом іпотеки є нежитлова будівля за адресою м. Дніпропетровськ, вул.Артема, 85 зареєстрована в КП «Дніпропетровським МБТІ» 11.04.2006 року, реєстраційний номер 13985092 (номер витягу:10362440) та 23 серпня 2002 року номер запису 1460-44 в книзі 27НФ. Відповідно до договору іпотеки, іпотекодавець, а саме гарантують, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності. Предмет іпотеки був забезпеченням виконання за кредитним договором з боку [PERSON] Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 цього Кодексу. Згідно до вимог ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Так, статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.65 CK України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Враховуючи вимоги ст.65 CК України та ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», для укладення договору іпотеки від 13 липня 2006 року необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном,що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст.578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу за згодою всіх співвласників. Згідно п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року, №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспоренні договору застави (іпотеки), суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з яким майно, що є у спільній власності, може бути передано у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі предявлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. У п. «д» п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами) розяснено, що відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обовязкового нотаріального посвідчення (ст.65 СКУ), або судом установлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно. Відповідно ч.1 ст.203 ЦК України, правочин не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так як майно передано в іпотеку без згоди власника, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.1 ст.205 ЦК України. Відповідно до п. 4 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Згідно до п. 1.1 Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.99 N 31/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 18.08.2004 N 85/5), та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.06.99 за N 364/3657 єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони відчуження та арешти нерухомого майна, вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.5 Закону України «Про судовий збір» п.7 державні органи, підприємства, установи, організації, громадські організації та громадяни, які звернулися у випадках, передбачених законодавством, із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб, а також споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, звільняються від сплати судового збору. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими а тому позовна заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved