Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Комплект-Л» про визнання права власності на майно. Свій позов мотивує тим, 14 жовтня 2014 року між ТзОВ «Комплект-Л» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобільної парковки в [ADDRESS]. Вказує, що відповідно до умов договору, право власності на вказане майно переходить до покупця з моменту підписання договору, продавець зобов'язується скласти та підписати акт приймання-передачі та передати придбане майно, а покупець зобов'язаний протягом 30 днів із передачі майна сплатити його вартість в сумі 144888,24 грн. Зазначає, що продавець - ТзОВ «Комплект-Л» відмовляється передати йому нерухоме майно доки [PERSON] не сплатить вартість парковки, що суперечить умовам договору, укладеного між ними. На підставі викладеного, з врахуванням збільшених позовних вимог просить суд визнати за ним право власності на автомобільну парковку, що розташована по [ADDRESS] та складається з павільйона обслуговуючого персоналу (операторна), площею 9,7 кв.м.; асфальтно-бетонного покриття, площею 1063 кв.м.; приміщення охорони, площею 6 кв. м., огорожи, 41 секція, довжиною 123 м.; шлагбаумів, 2 шт.; дорожніх знаків, розмітки; відеонагляду (камери 3шт) та зобов'язати відповідача передати йому вказане майно. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 05 січня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Луцьку міську раду. Представник позивача в судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності збільшені позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача в судове засідання подав заяву про розгляд справи у його відсутності збільшені позовні вимоги визнає. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності щодо вирішення спору покладався на розсуд суду. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року між ТзОВ «Комплект-Л» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобільної парковки в [ADDRESS] (а.с. 5-6). Відповідно до п. 2.3. вказаного договору купівлі-продажу, перехід права власності на майно відбувається в момент підписання договору, покупець є власником майна з моменту підписання тексту договору повноваженими сторонами (представниками). При цьому, на протязі 5 днів між сторонами, за ініціативою продавця, повинен бути оформлений акт приймання-передачі. Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Комплект-Л» відмовляється передати позивачу спірне майно та підписати акт прийом передачі майна, оскільки [PERSON] відмовляється сплатити вартість автомобільної парковки. Пунктом 3.2 договору купівлі-продажу передбачено, що покупець здійснює оплату проданого майна на умовах сплати вартості на протязі 30 днів від моменту підписання акту приймання-передачі майна. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до 1 ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 п. 5 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Аналізуючи зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід визнати за [PERSON] право власності на автомобільну парковку, що розташована по [ADDRESS] та складається з павільйона обслуговуючого персоналу (операторна), площею 9,7 кв.м.; асфальтно-бетонного покриття, площею 1063 кв.м.; приміщення охорони, площею 6 кв. м., огорожи, 41 секція, довжиною 123 м.; шлагбаумів, 2 шт.; дорожніх знаків, розмітки; відеонагляду (камери 3шт) та зобов'язати ТзОВ «Комплект-Л» передати [PERSON] вказане майно.

Outcome: approved