Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просить суд: визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]; зобовязати управління державної реєстрації ГТУ у м.Києві зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 1994 році між ним та регіональним відділенням Фонду державного майна України в м.Києві був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був зареєстрований на біржі малих підприємств за №344 від 27.10.1994р. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за позивачем, але на даний час втрачено оригінал правовстановлюючого документа. Позивач в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Як вбачається з інформаційної довідки, на підставі договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та регіональним відділенням Фонду державного майна України в м. Києві та зареєстрований на Біржі малих підприємств за вих. № 344 від 27.10.94 р., БТІ в м. Києві було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с.2). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовим висновком Верховного Суду України у постанові суду від 07 жовтня 2015 року у справі за № 1622цс15. Відповідно до ст. 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 та 2). При здійснення своїх прав особа зобов'язана утриматись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно підпункту 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 26.11.2015 № 834-УШ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчім; актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно- територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30 квітня 2016 року. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 29 грудня 2015 року № 2791/5 «Про затвердження Змін до положень про територіальні органи Міністерства юстиції України в частині реалізації повноважень у сфері державної реєстрації», Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві виконання функцій і повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснювалось до 30 квітня 2016 року. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи реєстрацію права власності було здійснено БТІ м. Києва, суд приходить до висновку про не обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Щодо заявлених позовних вимог про зобов'язання Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєструвати право власності за позивачем на квартиру [ADDRESS] то вказані позовні вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від заявлених позовних вимог. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог позивача до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання права власності на майно. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed