Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 січня 2008 року у розмірі 4215,0 доларів США, що станом на 21 листопада 2018 року складає 117008,40 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14.01.2008 року, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,0 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачеві кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, а тому станом на 21.11.2018 року заборгованість за кредитним договором становить 9208,04 доларів США, з яких: 1994,02 доларів США заборгованість за кредитом; 7214,02 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Однак, з врахуванням рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2011 року, заборгованість відповідача по відсотках за користування кредитом становить 4215,0 доларів США. Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 4215,0 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. Відповідно до ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.02.2019 року цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано до Личаківського районного суду м.Львова для розгляду за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа поступила на адресу суду 13.05.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 04 червня 2019 року на адресу суду поступив від відповідача відзив на позовну заяву. Вважає, що слід застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог у відповідності до вимог ст.257 ЦПК України. Так, нею було укладено 14.01.2008 року кредитний договір із позивачем та отримано кредитні кошти у розмірі 2000,0 доларів США зі сплатою 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки січень 2010 року. Пролонгації договору не було та строк дії такого завершився. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2011 року задоволено позов позивача про стягнення з неї заборгованості за вказаним договором, яка станом на 21.04.2011 року склала 3448,88 доларів США, з яких 1037,89 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом. Банком було звернуто до примусового виконання виконавчий лист у даній справі, однак виконавче провадження закінчено державним виконавцем 24.10.2012 року. За цей період часу жодних дій позивачем щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним із відповідачем 14.01.2008 року не вчинялось. Відтак, вважає, що строк позовної давності переривався та такий слід рахувати з дати ухвалення судового рішення, тобто 26.07.2011 року. На даний час, позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, що є підставою для ухвалення судом рішення про відмову у позові, оскільки відповідач подав клопотання про його застосування. Крім цього, право кредитодавця нараховувати, передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу, визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. У відповідності до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Строк кредитування завершився у січні 2010 року, а тому вимога про стягнення процентів є безпідставною та необґрунтованою. У зв`язку із наведеним просить відмовити у позові у зв`язку із безпідставністю позовних вимог і спливу строку звернення до суду. 15 липня 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, де зазначається, що відповідач приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 06.03.2010 року, шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 24.05.2011 року. Погашення заборгованості за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2011 року відповідачем не проводилося та таке не виконано досі, а тому договірні правовідносини між сторонами не припинилися та банк продовжує здійснювати нарахування відсотків. Зазначає, що кредитодавець може на свій розсуд вимагати від боржника виконання будь-якого обов`язку щодо заборгованості за кредитом. Прийняття рішення суду не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору та не тягне за собою припинення договору. Крім цього, відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Відповідач отримав картку із поновлювальною кредитною лінією строк дії якої завершувався 31.01.2010 року. Позивач звернувся до суду 29.12.2018 року, а тому згідно збільшеного строку позовної давності, який погоджений умовами договору, строки позовної давності не пропущено. Проценти по вказаному кредитному договору після 31.01.2010 року нараховані правомірно, так як, це не кінцевий термін спливу виконання грошових зобов`язань за кредитним договором та припинення зобов`язань в цілому. Відповідно до укладеного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування процентів на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. 27 вересня 2019 року відповідач подала заперечення на відповідь позивача. Вказує, що під час укладання кредитного договору та підписання анкети-заяви від 25.05.2011 року було порушено вимоги щодо письмової форми договору, надання банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, наявності письмового підтвердження про ознайомлення споживача-позивача із зазначеною інформацією. Позивачем не подано доказів того, що відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг зрозуміла витяг з таких. Крім цього, зазначає що до спірних правовідносин неможливо застосувати вимоги ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг неодноразово змінювались банком з моменту виникнення правовідносин і до розгляду спору у суді. Такі не можна вважати складовою кредитного договору, так як не визнаються позичальником, не підписані нею та не передбачені в анкеті-заяві від 24.05.2011 року. Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, строк виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, про що свідчить звернення позивача у 2011 році до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області та відповідне рішення суду від 26.07.2011 року. Будь-яких договорів щодо пролонгації кредитного договору № б/н від 14.01.2008 року між сторонами не укладалось, відтак є неприпустимим повторна відповідальність за одне порушення. Відповідач просить врахувати при вирішенні спору висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду та відмовити у задоволенні позову у зв`язку із безпідставністю і спливу строку звернення до суду. 04 листопада 2019 року на адресу суду поступили пояснення представника позивача щодо викладених заперечень відповідача на відповідь позивача. У поясненнях вказано, що відповідач приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 24.05.2011 року. Оскільки погашення заборгованості за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.07.2011 року відповідачем не проводилося і рішення не виконано досі, то відповідно договірні правовідносини між сторонами не припинилися, а банк продовжує здійснювати нарахування відсотків. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку. Надають до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через каси банку, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Враховуючи норми закону та докази, що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Зазначають, що наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, доданий до позовної заяви, підтверджує надання до позовної заяви саме тієї редакції, що була чинна на момент підписання заяви позичальника. Довідка щодо виданих кредитних карток відповідачу підтверджує строки дії кредитних карток та їх цільове призначення. Виписка по рахунку, що підтверджує використання кредитного карткового рахунку відповідачем, погашення кредитного ліміту та сплату відсотків, тобто вчинення дій що підтверджують усвідомлення відповідачем обов`язків щодо повернення кредиту та внесення плати за його використання. Вказані документи підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідача до банку з метою подальшого укладення договору. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку. Просить суд врахувати, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Посилання на не ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості. Аналізуючи умови кредитного договору визначені сторонами та зміст зазначених правових обґрунтувань, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобов`язання сплатити проценти за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно і на сьогоднішній день являється не припиненим. Крім цього, згідно збільшеного строку позовної давності, який погоджений умовами договору, а також реєстру про відправку позову строки позовної давності банком не пропущено. Згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому посилання відповідача про те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши при цьому заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася без поважних причин, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи, суд прийшов до висновку, що неявка сторін не перешкоджає розгляду справи та слід ухвалити рішення на підставі поданих суду доказів. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 11.11.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позов АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.9), відповідно до укладеного договору № б/н від 14.01.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,0 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок строком на 2 роки із сплатою 18% річних. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.9). Стаття 1054 ЦК України зазначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26.07.2011 року (а.с.5), задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 27450,05 гривень заборгованості, держмито у розмірі 274,53 гривень, 120,0 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Рішенням суду встановлено, що згідно договору № б/н від 14.01.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,0 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 18,0% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 21.04.2011 року загальна заборгованість складала 3448,88 доларів США, що становило 27453,05 гривень, а саме: 1994,02 доларів США заборгованість за кредитом, 1037,89 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитом, 192,91 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 62,81 доларів США штраф (фіксована частина), 161,24 доларів США штраф (процентна складова). Відповідно до представленого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14.01.2008 року станом на 21.11.2018 року (а.с.6) загальний залишок заборгованості за відсотками відповідача становить 4215,0 доларів США. Крім цього, як вбачається із даного розрахунку за рішенням суду стягнено заборгованість за наданим кредитом у розмірі 1994,02 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 1037,89 доларів США та заборгованість за пенею та комісією у розмірі 192,91 доларів США. Банк у своїх доводах посилається на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до укладеного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування процентів на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. На даний час зобов`язання вважаються не припиненими. Відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12), у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Судом встановлено, що банк у відповідності до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним із відповідачем, а тому право кредитодавця нарахувати відсотки припинилося. Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за відсотками після спливу передбаченого договором строку кредитування. Щодо доводів позивача про пролонгацію договору шляхом підписання відповідачем заяви-анкети від 24.05.2011 року, яка є складовою кредитного договору слід зазначити наступне. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості по відсотках, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Як вбачається із наявної у матеріалах справи анкети-заяви (а.с.81), відповідач [PERSON] отримала платіжну кредитну картку «Універсальна», однак процентна ставка у такій не зазначена. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15). На думку суду, у справі яка розглядається неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів банку на який посилається банк у позовній заяві про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», також не містить підпису позичальника. З огляду на те, що Умови та Правила надання банківських послуг та витяг з тарифів банку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Відповідно, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, яка в межах цієї справи дійшла висновку про можливість стягнення з відповідача виключно заборгованості за тілом кредиту. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами та у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed