Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивач за основним позовом - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив\~ визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя: квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку №49 по вул..Десантній\~ в м.Маріуполі; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку кожної з квартир та 1/2 частку земельної ділянки. [PERSON] заявила зустрічний позов до [PERSON], в якому (в редакції заяви про збільшення позовних вимог) просила припинити спільну сумісну власність подружжя на майно у вигляді квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]; визнати за нею право власності на зазначені квартири; визнати за нею право на 1/2 частку спільно набутого під час шлюбу майна, а саме\~ транспортних засобів: автомобіля «ЗИМ 12», 1956 року випуску, автомобіля «Тойота Корона» 1993 р.в. держномер АН 9766 ЕХ, автомобіля «ГАЗ 2410», 1990 р.в. держномер 997-63 ЕВ, автомобіля [NUMBER], «ЗИС 110» 1948 року випуску, держномер АН 5594 НМ, номер кузова №5170, а також визнати за нею право на 1/2 частку земельної ділянки №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі. В суді представник позивача за основним позовом [PERSON] підтримала основний позов та просила позов задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. В обґрунтування позову зазначила, що під час шлюбу сторонами було придбано дві квартири - №61 у будинку №19 по вул..Зелінського в м.Маріуполі та квартиру [ADDRESS], а також земельну ділянку №49 по вул..Десантній\~ в м.Маріуполі, які є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] надавав письмову нотаріально посвідчену згоду на купівлю квартир його дружиною відповідачем за основним позовом [PERSON]. у звязку із цим, посилання [PERSON] на те, що ці квартири є її особистою власністю, були придбані на кошти, які особисто належать її матері [PERSON], на її думку є безпідставними та нічим не підтвердженими. За таких обставин, оскільки зазначене в основному позову нерухоме майно дві квартири та земельна ділянка були придбані під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, то позивач має право на визнання за ним права на ? частку цього майна. Стосовно зустрічних позовних вимог зазначила, що зустрічний позов є не обґрунтованим та не доведеним, а тому, на її думку, задоволенню не підлягає з огляду на те, що всі зазначені в зустрічному позові транспортні засоби є особистою власністю [PERSON] Так, автомобілі «ЗИМ 12», «ГАЗ 13» та «ЗИС 110» були подаровані [PERSON] , в даний час вони розібрані ним та запчастини роздаровані різним невідомим особам. Автомобіль «Тойота Корона» був придбаний за кордоном [PERSON] за рахунок коштів позивача, у 2002 році перереєстрований та жодних трудових зусиль [PERSON] до придбання цього майна не робила. Автомобіль ГАЗ-2410 є спадковим майном. Вважала, що підстав для задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права на 1\\2 частку цих автомобілів не має, однак при цьому жодних доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] основний позов визнала лише в частині визнання права власності за [PERSON] на 1\\2 частку земельної ділянки по вул..Десантній, 49 в м.Маріуполі. В решті вимог за основним позовом заперечувала проти його задоволення, стверджуючи, що спірні дві квартири було придбано за кошти її матері [PERSON] та оформлено на її імя у звязку із тим, що її мати є громадянкою [PERSON] Федерації та не має довідки про присвоєння ідентифікаційного податкового номеру. [PERSON] її запевнив в тому, що [PERSON] з цих причин не зможе оформити на своє імя право на нерухоме майно, а тому договір купівлі-продажу був оформлений на неї. При цьому, [PERSON], на її думку, достовірно знав про ці обставини, на момент вчинення угод його взагалі в Україні не було, квартири шукали вона разом з матірю, та він участі у пошуку квартир не приймав. Крім того, в нього взагалі не було грошових коштів на придбання цих квартир та він особисто перевозив з [PERSON] Федерації на територію України грошові кошти в сумі біля 80 тисяч доларів США, отримані її матірю від продажу належної їй квартири в м.Санкт-Петербург, на які саме і було придбано ці дві квартири в м.Маріуполі. Виходчи з цього, просила суд визнати ці дві квартири її особистою власністю. Стосовно автомобілів, зазначених у її зустрічному позові, суду пояснила, що всі автомобілі були придбані ними, як подружжям, під час шлюбу, а за одним з них вона особисто їздила із своїм знайомим до м.Києва та особисто його купила за спільні кошти подружжя. В даний час [PERSON] переховує ці автомобілі, які є раритетними та стоять чимало грошей, щоб уникнути розподілу майна. Просила визнати за нею право власності на 1\\2 частку кожного автомобіля. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] основний позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що всі зазначені у зустрічному позові автомобілі придбані подружжям під час шлюбу, на спільні кошти а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів на підтвердження відсутності в даний час цих автомобілів суду не надані та таке ствердження представника [PERSON] [PERSON] є безглуздим навіть з огляду на їх значну вартість. До того ж, автомобілі були зняті з обліку невідомою особою за відсутності самого [PERSON] О,І. на території України, а в лютому 2016 року, повернувшись з рейсу, [PERSON] подавав заяву до правоохоронних органів про викрадення автомобілів та працівниками поліції було встановлено їх місцезнаходження і вилучено їх, після чого автомобілі були передані [PERSON] О,І. під зберігальну розписку. Крім того, такі дії [PERSON] щодо розібрання автомобілів на запчастини та їх роздарунок невідомим особам, якщо вони і були вчинені, то здійснені всупереч діючому законодавству, зокрема Постанові КМУ №1388 від 07.09.1998 року, якою визначено вимоги до власників всіх транспортних засобів, зокрема і порядок зняття з обліку. Крім того, деякі автомобілі були зняті з обліку невідомою особою від імені власника начебто для реалізації вже під час розгляду в суді даного спору про розподіл майна, тим самим він намагався уникнути їх розподілу в судовому порядку. Стосовно придбання двох квартир по вул.Зелінського та бульвару Хмельницького в місті Маріуполі зазначив, що ці квартири були придбані на особисті кошти [PERSON], яка є матірю [PERSON], та [PERSON] не мав такої грошової суми на придбання цих квартир. Крім того, [PERSON] особисто перевозив грошову суму, отриману [PERSON] від продажу належної їй квартири в м.Санкт-Петербург в Україну, та йому було відомо, що саме на ці кошти [PERSON] було придбано дві квартири в м.Маріуполі. Право власності на ці квартири було оформлено на імя [PERSON], оскільки за діючим законодавством оформити угоду на громадянку РФ [PERSON] було не можливо. У зв?язку із цим Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що основний позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 23.11.1986 року Будинком одруження №1 м.Ленінграда (а.с.14) 06.10.2015 року заочним рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя шлюб між ними було розірвано (а.с.123). Як слід з розяснень, викладених в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Ст.368 ч.3 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні норми містив і Кодекс про шлюб і сімю України, який діяв до прийняття чинного Сімейного кодексу України.. Так, згідно ст..22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС), чинного на час придбання майна подружжям до 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільної сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст..28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно зі ст..60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє імя було зареєстроване право власності на таку річ. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності) існує доти, доки в суді не доведено інше кимось з подружжя, зокрема, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу , або у шлюбі, але за її особисті кошти. Під час судового розгляду судом встановлено, що [PERSON] під час шлюбу працював моряком закордонного плавання, а [PERSON] офіційно не була працевлаштована у звязку із доглядом за дітьми та веденням домашнього господарства. Під час шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме майно: -квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON]. від 29.11.2011 року (а.с.66); -квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] (а.с.69); -земельну ділянку №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі за договором купівлі-продажу від 29.12.2005 року. (а.с.29-31). При цьому, вирішуючи позовні вимоги обох сторін в частині двох квартир, суд враховує, що до укладання договорів купівлі-продажу щодо обох квартир [PERSON] надавав письмову згоду на придбання майна своєю дружиною [PERSON], в якій зазначив, що погоджується на придбання будь-якого нерухомого майна нею на території України, за гроші, набуті ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі, що є обєктом права спільної сумісної власності. З діями дружини, які відповідають інтересам сімї, повністю згодний і не має заперечень проти оформлення будь-яких договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Таку згоду було посвідчено 25.11.2011 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №5805 (а.с.81). На зазначену письмову згоду [PERSON] є посилання в обох договорах купівлі-продажу квартир. Стосовно земельної ділянки по вул..Десантній, 49 в м.Маріуполі, то позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права на 1\\2 частку цієї ділянки були визнані [PERSON] в суді та не оспорювались нею. За таких обставин, у суду не має правових підстав для припинення спільної сумісної власності подружжя та визнання вищезазначених двох квартир особистою власністю позивача за зустрічним позовом [PERSON], а тому в цій частині основний позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні цієї частини позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] суд відмовляє. При цьому, суд не приймає до уваги показання допитаних свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині підтвердження ними того, що дві квартири в м.Маріуполі придбані за рахунок коштів [PERSON] від продажу майна в м.Санкт-Петербург, оскільки вони не зазначили суду конкретну грошову суму, посилаючись на те, що грошових коштів було приблизно більше 80 тисяч доларів США, а за договором купівлі-продажу від 06.10.2011 року квартира [PERSON] була продана за 3\~600\~000 рублів РФ, що за діючим на той час середнім обмінним курсом (30 руб за 1 долар США) відповідає 120\~ тисяч доларів США. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці кошти були витрачені на придбання квартир в Маріуполі, в тому числі були конвертовані у долар США. Також не надано суду належного та допустимого доказу переходу права на ці кошти від [PERSON] до [PERSON], а поясненням свідків в цій частині ці обставини не можуть доводитись. Виходячи з наведеного, суд вважає можливим визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] три обєкти нерухомості (дві квартири та земельну ділянку) та визнати за [PERSON] право на 1\\2 частку цього майна, залишивши їх у спільній частковій власності. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спільним сумісним майном подружжя автомобілів та визнання за нею права власності на 1\\2 частку цього майна, суд виходив з наступного. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області за [PERSON] зареєстровані наступні транспортні засоби: -з 23.08.2011 року а/м «ЗИС 110», 1948 року випуску, номерний знак [NUMBER], № кузова 5170; 15.12.2015 року знятий з обліку для реалізації за заявою власника; -з 19.08.2004 року а/м «ГАЗ 13», 1971 року випуску, номерний знак [NUMBER], № кузова 2020; 15.12.2015 року знятий з обліку для реалізації; -з 17.10.2002 року а/м «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номерний знак [NUMBER], № кузова 13161. 28.11.2015 року знятий з обліку для реалізації; -з 15.02.2002 року а/м «Тойота Корона», 1993 р.в., номерний знак [NUMBER], № кузова ST1704077266, -01.07.2015 року автомобіль «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номерний знак [NUMBER], № кузова 1330917. Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1988 року затверджено «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів і мопедів» (надалі «Порядок №1388), яким визначено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів тощо, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей порядок є обовязковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють та експлуатують їх. Відповідно до п.7 вищезазначеного «Порядку №1388…» власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники), зобовязані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків тощо забороняється. Перелік документів на підтвердження правомірності придбання транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, визначений п.8 цього «Порядку №1388…» За відсутності інших доказів на підтвердження часу придбання транспортних засобів, суд,

Outcome: partial