Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу і стягнути з відповідача на його користь 100000грн. сплачених ним коштів. Свої вимоги мотивує наступним. 14.04.2016р. між сторонами укладено договір фінансового лізингу, згідно якого, відповідач зобов'язався передати йому у користування трактор марки «МТЗ-82.1.26». В усній формі представник відповідача роз'яснила йому, що він повинен внести на розрахунковий рахунок відповідача передплату в сумі 100000грн., після чого буде укладено договір та передано предмет лізингу. Призначення даного платежу не повідомлено. Тому, він вважав, що це є часткова оплата вартості предмета лізингу. З умовами договору представник відповідача не дала можливості ознайомитися, оскільки запевняла, що все роз'яснила йому в усній формі та спонукала якнайшвидше підписати договір, не читаючи його, так як на неї чекають інші клієнти. З договором він ознайомився вже вдома та виявив, що вартість предмета лізингу 477000грн. Він не розраховував на таку значну суму та не погоджується з нею. Вважає, що даний договір підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що він не відповідає вимогам п.п.3-6, 11, 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вартість предмета лізингу не була погоджена з ним та суттєво завищена. Також, в договорі відсутні будь-які відомості про подавця трактора, встановлена жорстка відповідальність лише лізингоодержувача, в тому числі за розірвання договору за його ініціативою, що обмежує принципи свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору. Крім того, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у випадку неналежного виконання ним обов'язків, передбачених цим договором та законом, звужені обов'язки та повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання договору, значно розширені права лізингодавця тощо. Відповідач на момент укладення оспорюваного договору не мав ліцензії для здійснення фінансових операцій щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства і це також є підставою визнання договору недійсним в силу ст.227 ЦК України. Стверджує, що представником ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» введено його в оману під час підписання оспорюваного договору, а тому, такий підлягає визнанню недійсним. Зазначив також, що даний договір, в порушення вимог ст.220 ЦК України, не був нотаріально посвідчений. Позивач в судове засідання прибув. Подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання повторно 27.07.2016р. не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності суду не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення у справі. Дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє з наступних підстав. З договору фінансового лізингу від 14.04.2016р., укладеного між ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON], вбачається, що предметом лізингу є трактор марки «МТЗ 82.1.26», вартістю 477000грн. З квитанції №20 від 14.04.2016р. встановлено, що [PERSON] сплатив ТОВ «Лізигнова компанія «Ваш авто» 100 000 грн. згідно вищевказаного договору фінансового лізингу. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Пункт 7 частини 3 статті 19 Закону України про захист прав споживачів» визначає, що забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Згідно з текстом укладеного між сторонами договору встановлено, що такий включає в себе умови, які є несправедливими. Таким чином, вказаний договір є несправедливим, та суперечить принципу добросовісності, має істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача [PERSON], зокрема в частині збільшення вартості предмета лізингу, яку лізингоодержувач договором зобов'язаний безумовно прийняти, додаткової грошової відповідальності лізингоодержувача за дострокову сплату платежів, відсутність в позивача можливості ознайомитися з розміром своїх грошових зобов'язань, передбачено жорстку односторонню відповідальність лише лізингоодержувача. Крім того, згідно п.4 частини першої ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Також, відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 14.04.2016р. нотаріально посвідчено не було. Оскільки спірний договір є несправедливим, його зміст суперечить вимогам законодавства, його умови не відповідають вимогам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, суд приходить до висновку про під ставність позову та задовольняє його. Судовий збір за майнову те немайнову вимогу слід стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки позивач звільнений від сплати такого на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: approved