Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та суду пояснив, що рішенням Яворівської сільської ради народних депутатів №16 від 20.05.1985 року йому було виділено дві кімнати та ? коридору в будинку вчителів бувшої восьмирічної школи. Згідно норм земельного кодексу України громадянам надаються земельні ділянки для обслуговування житлових будинків. Він неодноразово звертався до Яворівської сільської ради із заявами про надання земельної ділянки у власність для обслуговування житлового приміщення. Рішеннями Яворівської сільської ради його заяви про надання земельної ділянки відхилялися, зокрема рішеннями від 31.03.2009 року, 04.04.2009 року, 15.07.2009 року, 05.09.2010 року, 13.12.2013 року, 30.03.2011 року, 25.12.2012 року, 11.01.2013 року. При розгляді справи Косівським районним судом за позовом [PERSON] до нього про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, йому стало відомо, що [PERSON] 14.12.2010 року отримав на спірну земельну ділянку державний акт на право власності. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Вважає, що Яворівська сільська рада ввела його в оману, надавши земельну ділянку, яка слугує для обслуговування будинку вчителя іншій особі. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт згідно з ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України визнається недійсним. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що за договором купівлі-продажу від 23.03.1992 року він став власником нежитлового будинку, в якому раніше знаходилася восьмирічна школа [ADDRESS]. Йому також перейшла в користування земельна ділянка під будівлею та для її обслуговування. Межею цієї земельної ділянки між його землекористуванням та територією бувшої восьмирічної школи служила заїзна дорога. На території, яка закріплена за школою, знаходився будинок вчителів зі статусом гуртожитку, відповідно до рішення Яворівської сільської ради. Житло, яке надавалося в тимчасове користування, складається з двох квартир. Таке житло надається вчителям не жителям с. Яворів. В одній з квартир будинку вчителів прожвав певний час позивач. Саме з цього він вважає, що має право на приватизацію землі, яка перебуває у власності сільської ради, знаходиться поза межами земельної ділянки, яка надана в постійне користування школи. Яворівська сільська рада відмовляла йому у приватизації цієї землі, так як позивачу передано у приватну власність і в користування землю площею більше 1 га. на території с. Яворів участок Липний, а також майже таку кількість землі передано у власність його дружині. Сім'я [PERSON] проживає на участку Липний с. Яворів. Відповідно до ст.12 ЗК України до повноважень сільської ради у галузі земельних відносин на території села належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Яворівська сільська рада при передачі йому у власність земельної ділянки площею 0,0279 га. керувалася інтересами громади села та здоровим глуздом. Відповідно до договору дарування від 10.03.1994 року він передав у власність територіальній громаді села приміщення бувшої восьмирічної школи, яке перебувало у його приватній власності та земельну ділянку, яка під будівлею і для її обслуговування. Взамін отримав земельну ділянку площею 0,0279 га., яка знаходиться поряд із його житлом, відносилася раніше до території школи і відділена заїзною дорогою до його господарства. Такий обмін був для нього збитковим, однак при цьому він керувався потребами сільської громади у відновленні функціонування школи, так як участок [ADDRESS] знаходиться на значній віддалі він центра села і середньої сільської школи с. Яворів. Цим часом [PERSON] керується виключно своїми надмірними інтересами щодо отримання у власність частини майна та землі, яка належить сільській громаді. Відповідно до погосподарської книги сільської ради №4 (довідка від 15.07.2013 року № 992) [PERSON] зареєстрований в житлі на участку Липний і за його господарством рахується земельна ділянка 1 га. та житлові будівлі. За господарством його дружини рахується 0,85 га. землі і окремий по-господарський номер. Незважаючи на правовий статус будинку вчителів (гуртожиток) [PERSON] звернувся до сільської ради про передачу йому у власність однієї квартири цього будинку та земельної ділянки, яка відносилася до території школи. Цей гуртожиток необхідний сільській громаді, так як вчителі початкової школи їдуть до цієї школи з інших сіл району, щоб навчати дітей. В зимовий період, а також у робочі дні їм важко добиратися до школи. Саме вони користуються цим приміщенням. Сільська рада від нього отримала у власність сільської громади не тільки приміщення школи, а і земельну ділянку на якій розташована школа. Ця територія перевищує 1 га. Взамін йому передано 0,0279 га. Більше того, при приватизації землі він повністю дотримався вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України, тому вважає, що правових підстав для скасування рішення сільської ради, а тим більше державного акту на право власності на землю немає. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Яворівської сільської ради - Шкрібляк К.М. в судовому засіданні позов не визнала, дала суду аналогічні пояснення, як і [PERSON] Також зазначила, що рішення Яворівської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 20.05.2010 року №ХІХ-124-2010 в частині надання у власність земельної ділянки [PERSON], на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] від 24.12.2010 року зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів №0110306000062 відповідає вимогам чинного законодавства, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Вислухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити із наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи рішенням виконавчого комітету Яворівської сільської ради №16 від 20.05.1985 року виділено квартиру (дві кімнати, ? коридору) для сім'ї [PERSON] в будинку вчителів бувшої восьмирічної школи на присілку «Безулька» (а.с. 13), що підтверджує тільки право на користування приміщенням і не тягне за собою виникнення права на землю. При винесенні оскаржуваного позивачем рішення було дотримано всіх вимог чинного земельного законодавства (а саме наявність у [PERSON] будівель на праві приватної власності), що тягне за собою і отримання у власність земельної ділянки, відповідно до вимог ст. 120 ЗК України Згідно ст. 12 ЗК України до повноважень сільської ради у галузі земельних відносин на території села належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до договору дарування від 10.03.1994 року [PERSON] передав у власність територіальній громаді села приміщення бувшої восьмирічної школи, яке перебувало у його приватній власності та земельну ділянку, яка під будівлею і для її обслуговування, взамін отримав земельну ділянку площею 0,0279 га., яка знаходиться поряд з його житлом, відносилася раніше до території школи і відділена заїзною дорогою до його господарства. Цей обмін суд вважає таким, що не суперечить чинному законодавству і ніяким чином не зачіпає інтересів позивача, який разом з дружиною має інше місце проживання та земельнеі ділянки розміром більше двох гектарів. Враховуючи вище наведені обставини суд вважає, що існують достатні підстави для відмови у задоволенні позову. На підставі наведеного, ст.ст. 12, 120, 149 ч. 1-2, 155 ч. 1, 158 ч. 2 ЗК України та

Outcome: dismissed