Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з даною позовною заявою в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача аліменти на неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду. Вказаний позов мотивований тим, що [PERSON] , син позивача, який є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] проявляє байдужість до них, оскільки останні 9 років не бере участі у їх вихованні, жодним чином не проявляє інтересу до їх життя, та не несе жодних витрат для їх утримання. Діти не мають втратили будь-який зв`язок з [PERSON] та не бажають відновлювати спілкування. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у розумінні ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду даної справи, у підготовчі судові засідання 31.01.2020 року та 18.02.2020 року, а також судові засідання 06.03.2020 року, 27.03.2020 року, 13.04.2020 року, 28.04.2020 року, 03.06.2020 року та 03.07.2020 року не з`явився, причини неявки не повідомив, жодних клопотань від його імені до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. У судому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що орієнтовно у 2009 році її син [PERSON] разом з дружиною [PERSON] поїхали у м. Норильськ Російської Федерації на заробітки, а свого неповнолітнього сина [PERSON] залишили на її утриманні. За час перебування у м. Норильськ на початку 2010 року у них народилась донька [PERSON] , а потім на початку 2011 року її син вбив свою дружину, та був засуджений до 6 років позбавлення волі. У 2011 році вона особисто їздила у м. Норильськ, щоб забрати з дитячого притулку малолітню [PERSON] та привезти її в Україну. Після цього вона жодного разу не бачила та не спілкувалася з [PERSON] , хоча відомо, що він вже досить давно звільнений з місць позбавлення волі. Також вказала, що вона є бабусею неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] та офіційно визнана їх опікуном, а тому діти перебувають на її повному утриманні. Представник позивача [PERSON] , повноваження якої підтверджено ордером від 31.01.2020 року серії ЧК № 122852, просила задовольнити позов, оскільки вказане відповідає інтересам неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , оскільки під час вчинення юридично значущих дій та оформлення офіційних документів щодо них здебільшого потрібна згода батьків, однак їх матір померла, а батько [PERSON] взагалі не проявляє інтересу до них та місцезнаходження його невідоме. Також повідомила, що вжиті заходи не дозволили встановити місцезнаходження [PERSON] , однак він достеменно знаючи місце проживання своєї матері та дітей мав можливість відновити спілкування та вжити заходів до возз`єднання з дітьми, але цього не зробив, що свідчить про його небажання виконувати свої батьківські обов`язки. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ватутінської міської ради надано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, а також вказано про відсутність заперечень щодо заявлених [PERSON] позовних вимог. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , начальник служби у справах дітей виконавчого комітету Ватутінської міської ради, надала суду показання за змістом яких з 2011 року неповнолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку як діти позбавлені батьківського піклування. Вказані діти проживають у бабусі [PERSON] та перебувають на повному її утриманні, та у 2012 році її призначено їх опікуном. Діти цілком здорові, їх потреби задоволені. Додатково зазначила, що службою у справах дітей вживалися заходи до відновлення спілкування [PERSON] з його неповнолітніми дітьми, після його звільнення з місць позбавлення волі, про що свідчить листування з територіальним органом опіки і піклування над неповнолітніми м. Норильськ, однак жодних результатів це не мало. Відповідно до висновків про стан здоров`я, фізичний та розумовий стан у [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , захворювань, які б ставили під сумнів їх можливість свідомо висловлювати власні думки не діагностовано. З огляду на вказане, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ст. 171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), судом з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України, у присутності представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей, з`ясовано думку [PERSON] та [PERSON] щодо позбавлення їх батька [PERSON] батьківських прав відносно них. [PERSON] , якому виповнилося 15 років, надав суду пояснення, що він знає про те, що його біологічним батьком є [PERSON] , та востаннє бачив його у віці у 4 років, про що пам`ятає уривками. Повідомив, що йому відомо про те, що він вбив його маму, за що був засуджений. Додатково вказав, що фактично не відчуває себе потрібним [PERSON] , оскільки жодного спілкування з ним не має. Все своє дитинство він живе з бабусею [PERSON] , яка утримує їх разом із сестрою. Також зазначив, що у нього не має нічого спільного з [PERSON] , окрім кровної спорідненості, а тому він не відчуває себе його сином та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. [PERSON] , якій виповнилося 10 років, надала суду пояснення за змістом яких вона ніколи не бачила та не знає свого батька [PERSON] , тому що після того як він вбив її маму, то її віддали у дитячий будинок, звідти її забрала бабуся [PERSON] , з якою вона на даний час проживає. Додатково вказала, що ображена на батька через те, що він вбив її маму, та не хоче шукати його і спілкуватися з ним. Також пояснила, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки він їй зовсім чужа людина. Заслухавши доводи позивача та його представника, показання свідків, повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що з 24.05.2004 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 24.05.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області. Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтв про їх народження, - серії [NUMBER] , виданого 06.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ватутінського міського управління юстиції Черкаської області, та серії [NUMBER] , виданого 04.02.2010 року Норильським територіальнрим відділом агентства записів актів цивільного стану Красноярського краю, відповідно. Малолітня [PERSON] з 26.10.2010 року набула громадянства України відповідно до рішення УДМС України в Черкаській області від 10.06.2019 року. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 17.03.2011 року Норильським територіальнрим відділом агентства записів актів цивільного стану Красноярського краю, [INFO] у м. Норильськ померла [PERSON] , яка є матір`ю неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Згідно змісту вироку Норильського міського суду Красноярського краю від 03.10.2011 року [PERSON] засуджено до 6 років позбавлення волі за заподіяння 05.03.2011 року тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] , які спричинили її смерть, та взято під варту безпосередньо в залі суду. Факт перебування неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на утриманні позивача підтверджується рішенням виконавчого комітету Ватутінської міської ради від 07.03.2012 року № 96, яким [PERSON] , яка є їх бабусею, призначено їх опікуном, а також актом обстеження умов проживання від 06.11.2019 року. Відповідно до шкільних характеристик [PERSON] та [PERSON] є учнями Ватутінської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 та характеризуються позитивно. Про ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків після звільнення з місць позбавлення волі у жовтні 2017 року свідчать - листування відділу опіки і піклування над неповнолітніми м. Норильськ з [PERSON] та службою у справах дітей виконавчого комітету Ватутінської міської ради; лист Ватутінської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5 від 07.11.2019 року до служби у справах дітей виконавчого комітету Ватутінської міської ради; висновок органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ватутінської міської ради від 21.11.2019 року № 291, про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] та [PERSON] , а також стягнення аліментів на їх утримання. Днем пред`явлення вказаного позову є 16.12.2019 року, що підтверджується відміткою канцелярії Ватутінського міського суду Черкаської області. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини 20.11.1989 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Законом України «Про охорону дитинства». Положеннями ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 52 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Одним із принципів Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своїми батьками. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Положеннями ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батьки можуть позбавлятися батьківських прав, якщо: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, та способом захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.12.2018 року у справі № 404/6391/16-ц, від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, яка відповідно до змісту ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» судами може застосовуватися як джерело права, викладеної у Рішенні по справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, яка національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Також Європейським судом з прав людини у Рішення у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року вказано, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Судом встановлено факт перебування відповідача в умовах ізоляції від суспільства до жовтня 2017 року, що зумовлено відбуттям ним покарання за вчинений злочин, а тому він об`єктивно не мав можливості виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до своїх неповнолітніх дітей. Водночас суд враховує, що після відбуття покарання та звільнення з місць ізоляції [PERSON] , за більш ніж 3 роки щонайменше не виявив бажання та не вжив заходів до відновлення спілкування з своїми дітьми та матір`ю у якої вони перебували на утриманні, про що йому достовірно було відомо, як наслідок, не цікавився їх життям та розвитком, проявив байдужість до їх потреб, що свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. При цьому, компетентними органами вживалися заходи до возз`єднання [PERSON] з його дітьми, однак вони не дали позитивного результату, в силу його пасивної поведінки. Така поведінка [PERSON] ймовірно зумовлена відчуттям вини перед дітьми за причетність до смерті їх матері, що свідчить про неможливість виправити її у кращий бік, однак вказане жодним чином не виправдовує її, оскільки лише погіршує моральний стан дітей, які на даний час відчувають свою непотрібність йому та не самоідентифікують себе як його діти. Суд приходить до висновку, що [PERSON] понад 3 роки свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , оскільки не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, проблемами, не приймає участі у їх вихованні, не дбає про нормальне самоусвідомлення дітей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не відвідує і взагалі не спілкується з ними, не забезпечує їм необхідне матеріальне утримання, що у сукупності з обставинами, які передували цьому свідчить про неможливість виправлення його поведінки у кращий бік у майбутньому. Докази, які свідчать про існування об`єктивних та непереборних перешкод у спілкуванні [PERSON] із його дітьми, у суду відсутні. При цьому, суд вважає, що сучасний розвиток засобів комунікації, у тому числі із використанням різноманітних соціальних мереж дозволяв [PERSON] проявити інтерес та турботу щодо своїх неповнолітніх дітей, а також бажання участі у їх житті, однак цього ним зроблено не було, а тому, з урахуванням позиції дітей, наявні достатні підстави для позбавлення його батьківських прав, та вказане не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виправдовує таке серйозне втручання у сімейне життя відповідача, та відповідає інтересам неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Водночас відповідно до ч.2 ст. 166 СК України та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. За змістом ч. 3 ст. 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, які стягуються на користь іншого з батьків або інших законних представників дитини. Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до змісту ст. 26 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов`язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Принцип № 4 Декларації прав дитини зазначає, що дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Крім цього, ч.ч. 2, 3 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» законодавець установлюючи прожитковий мінімум на місяць для дітей відповідного віку розділяє їх лише на 2 групи: віком до 6 років та віком від до 6 до 18 років. Прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років з 01 липня 2020 року становить 2 318 грн. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 77 СК України аліменти сплачуються щомісячно. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у Рішенні по справі «Коробов проти України» від 21.07.2011 року, вказано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність, крім іншого, може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Враховуючи вказане та встановлені обставини у суду відсутні сумніви, що відповідач [PERSON] , який є батьком неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо їх виховання, у зв`язку з чим підлягає позбавленню батьківських прав відносно них, а діти проживають разом з позивачем, яка є їх опікуном, та перебувають на її утриманні, суд вважає доцільним присудити аліменти на утримання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , які слід стягувати з відповідача на користь позивача, у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме - 16.12.2019 року, і до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вказане відповідає вимогам національного законодавства, не суперечить охоронюваним законом інтересам сторін та їх спільної дитини. Положеннями ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції Ватутінського відділення АТ «БАНК СІЧ» від 12.12.2019 року № ПН2150529, [PERSON] понесено судові витрати в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. на оплату судового збору, які підлягають стягненню на її користь з [PERSON] , оскільки підстав для звільнення його від сплати судового збору судом не встановлено. Крім того, положеннями п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. У відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., від сплати якого звільнена позивач при подачі позову, оскільки підстав для звільнення [PERSON] від його сплати судом не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved