Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до\~[PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №DNH4KP68490135 від 17.11.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2770, 30 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором у відповідача станом на 24.09.2015 року наявна заборгованість у розмірі: 59795, 48 грн., яка складається з наступного: 2681, 34 грн. - заборгованість за кредитом; 17125, 94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 39988, 20 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 35868, 23 грн., яка була задоволена рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.06.2013 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк», різниця становить - 23927, 25 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1196, 36 грн. - штраф (процентна складова). Отже, заборгованність достягнення становить 25623, 61 грн. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника банку, позові вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином \~та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надавав. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки суду не повідомлені, неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи представника позивача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, відповідно до укладеного договору №DNH4KP68490135 від 17.11.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2770, 30 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 5). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. У матеріалах справи наявна копія заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.06.2013 року, відповідно до якого з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк», стягнуто суму заборгованості у розмірі 35868, 23 грн., яка складається з наступного: 2770, 30 грн. заборгованість за кредитом; 11854, 27 грн. заборгованість за відсотками; 19059, 16 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1684, 20 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до\~статті 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 Цивільного кодексу України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1\~статті 626 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1\~статті 509 Цивільного кодексу України,\~зобовязання -\~це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (стаття 510 Цивільного кодексу України). Згідно з нормою\~статті 526 Цивільного кодексу України,\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення\~невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст. ст.530,\~631 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частиною 1\~статті 530 Цивільного кодексу України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2\~статті 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу\~до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами\~ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для усіх судів України. Згідно зі\~статтею 599 Цивільного кодексу України,\~зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~статті 625 Цивільного кодексу України,\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз. 1, 2 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина 1\~статті 598 Цивільного кодексу України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст.\~599,\~601,\~604\~609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей\~526,\~599 ЦК України.\~За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням\~статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України,\~загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. За нормами\~Конституції України\~судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до частин 1, 2\~статті 14 ЦПК України,\~судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь-якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Так, у своїх рішеннях від 29.06.2004 року по справі «Войтенко проти України», від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України», від 27.07.2004 року у справі «Ромашов проти України», від 09.11.2004 року у справі «Бакай та інші проти України», від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України», від 22.02.2005 року у справі «Шаренок проти України», від 05.04.2005 року у справі «Вараниця проти України», від 19.04.2005 року у справах «Піряник проти України», «Долгов проти України», «Щербанов проти України», від 03.05.2005 року у справі «Василенков проти України», від 07.06.2005 року у справі «Фукльов проти України», від 21.06.2005 року у справі «Булинко проти України», від 13.09.2005 року у справі «Лютих проти України», від 06.09.2007 року у справах «Шамрай проти України», «Лозинський та інші проти України» Європейський Суд з прав людини відзначив, що право на суд, закріплене в частині 1 статті 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли рішення національних судів залишалися б невиконаними. З посиланням на свою попередню прецедентну практику, сформульовану в його попередніх аналогічних справах, Європейський Суд зазначив, що тлумачення частини 1 статті 6 Конвенції винятково як такої, що стосується доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобовязались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію. Зважаючи на це, виконання рішення будь-якого суду повинно розглядатись у світлі вимог статті 6 Конвенції як складова частина «процесу у справі» (trial). Таким чином Європейський Суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення частини 1 статті 6 Конвенції її корисного значення. Крім того, Європейський Суд майже в кожному своєму рішенні проти України стосовно надто тривалого виконання судових рішень національних судів вказував, що неможливість особи домогтися виконання судового рішення на свою користь становить втручання в право цієї особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Порядок виконання судових рішень визначено\~Законом України «Про виконавче провадження». Цей закон\~визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Згідно зі\~статтею 1 Закону,\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому\~Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим\~Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону\~та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Беззаперечним є факт стягнення з відповідача на користь позивача згідно заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.06.2013 року суми заборгованості у розмірі 35868, 23 грн., проте в порушення вимог принципів цивільного законодавства щодо доведеності обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні статей 58 та 59 ЦПК України про невиконання боржником відповідачем [PERSON] цього рішення. У позовній заяві не вказано, чи був факт звернення із виконавчим листом до органу виконавчої служби, чи відкрито виконавче провадження, які дії проведені державним виконавцем на виконання рішення, чи винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, і т. д., а отже неможливо встановити правомірність, розмір та обґрунтованість позовних вимог. Безумовно, наявністьзаочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.06.2013 року про задоволення вимог кредитора - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника - [PERSON] від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, проте обовязковою умовою при цьому є невиконання такого рішення боржником. Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» має право на отримання сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України, у разі залишення зобовязання невиконаним належним чином відповідно до вимог статей\~526,\~599 ЦК України. З вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором з підстав, встановлених частиною 2 статті 625\~Цивільного кодексу України, позивач до суду не звертався та як на підставу своїх вимог посилається на наявність діючого зазначеного вище кредитного договору та просить стягнути різницю такої заборгованості, стягнутої за рішенням суду від 18.06.2013 року та її наявності станом на 24.09.2015 року.\~Проте, оскільки позивачем факт невиконання зобовязання не доведений, то і ця вимога підлягає залишенню без задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed