Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником будинковолодіння на вул.Княгиницького, 57, в с.Маркова Богородчанського району Івано-Франківської області. Відповідачі зареєстровані у його будинку, однак більше двадцяти років в ньому не проживають, а тому втратили право на користування його житлом. Оскільки через реєстрацію відповідачів у його будинку він не може реалізувати свої права, зокрема на отримання субсидії чи інших соціальних допомог, що створює йому незручності, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його педставник позов підтримали з викладених підстав. Додатково пояснили, що відповідачі вже більше 20 років у будинку позивача не проживають, не беруть участі в його утриманні, оплаті комунальних послуг, тому, відповідно до положень ст. 405 ЦК України, вони втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав та пояснив, що відповідачі в 1994 році виїхали в США у зв'язку із лікуванням відповідача [PERSON] В даний час тимчасово проживають за межами України, однак мають намір повернутися в Україну та проживати у будинку, де зареєстровані. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача [PERSON], показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 21.04.2000 року (а.с.2) позивачу належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на вул.Княгиницького, 57, в с.Маркова Богородчанського району Івано-Франківської області. За вказаною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], які у даному будинку не проживають, що підтверджується актами органу місцевого самоврядування (а.с.10-12). Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сестрою теперішньої дружини позивача й знає, що разом з ним зареєстрована його колишня дружина та син, які близько двадцяти років в цьому будинку не проживають, оскільки виїхали за межі України. Аналогічні пояснення надала суду свідок [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що відповідачі в належному його брату будинку не проживають, оскільки виїхали на заробітки до США ще в 1994 році. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. \~ \~ \~ \~Оскільки в судовому засіданні встановлено та не заперечується представником відповідачки [PERSON], що відповідачі не проживають у спірному будинковолодінні більше одного року, то, на думку суду, вони втратили право на користування власним житлом позивача. Суд вважає безпідставним твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності. Так, частинами першими статей 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна, згідно зі статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння (стаття 391 ЦК України), є негаторним. Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому негаторний позов може бути пред'явлений позивачем доти, доки існує саме правопорушення. У пункті 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що за змістом статті 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Аналогічна позиція викладена й у постанові Верховного суду від 06.03.2018 року у справі №607/15489/15-ц. Суд також не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідачка [PERSON] виїхала у США для лікування їхнього з позивачем сина - відповідача [PERSON], оскільки жодних доказів на підтвердження цієї обставини суду не подано. Беручи до уваги сукупність досліджених та перевірених у справі доказів, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved