Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач в особі свого представника звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що з 2002 року до 2011 року він перебував у шлюбі з відповідачем. В період перебування у шлюбі, 05 листопада 2002 року за договором купівлі-продажу ними була придбана чотирьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Покупцем квартири була зазначена відповідач. Після розірвання шлюбу він виїхав на заробітки до Росії, але він зареєстрований у квартирі, там зберігаються його речі та майно. На теперішній час вони з відповідачем не можуть досягнути згоди про поділ майна. Посилаючись на ці обставини, позивач просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, іншу Ѕ частину залишити у власності відповідача. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. На підставі\~ст.\~280\~ЦПК\~України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що з 19 жовтня 2002 року по 29 червня 2011 року позивач перебував у шлюбі з відповідачем, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.6). 29 червня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9). За час перебування сторін у шлюбі 05 листопада 2002 року на ім`я відповідача, на підставі договору купівлі-продажу квартири була придбана чотирьохкімнатна квартира, в [ADDRESS] (а.с.7). З 26 січня 2005 року позивач зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.6), в квартирі знаходяться його речі, періодично раз на півроку він приїжджає до м. Суми з Російської Федерації, куди він виїхав на заробітки після розірвання шлюбу. Відповідач заперечує право власності позивача на вказану квартиру, нею був поданий позов до суду про визнання її особистою власністю на спірну квартиру та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 09 квітня 2020 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Сумського апеляційного суду від 01 липня 2020 року вказане рішення залишено без змін (а.с.10-12). Згідно з вимогами частин 1,2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Крім того, у відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст.ст. 358, 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, спірне майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. Таким чином, сторонам по справі в спірній квартирі належить по 1/2 частини, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу, зокрема з позовом про визнання права. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved