Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», та просить визнати недійсними окремі частини кредитного договору №МК/44 від 11.09.2007 р. укладеного між ним та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ІІриватбанк», а саме: - п.2.4.1 - про нарахування винагороди за дострокове повернення кредиту; - п.4.3 - про нарахування та стягнення процентів в розмірі 32 % річних; - п.4.6 - про нарахування та стягнення винагород. - п.6.1 - про нарахування та стягнення пені в розмірі 0,2% річних за винагороду; - п.6.3 - про нарахування та стягнення штрафу в розмірі 50% ; - Додаток №1 до договору «Графік погашення кредиту, процентів і винагороди» в частині нарахування та стягнення винагороди в розмірі 0,3083 % від суми отриманого кредиту, що не відповідає п.4.6 договору; Позивач у позовній заяві та його представники у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 11 вересня 2007 року між [PERSON], як позичальником, та відповідачем Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», як кредитором, був укладений кредитний договір №МК/44, який надавався в іноземній валюті, на отримання кредитних коштів у розмірі 61500 доларів США зі сплатою 10% процентів річних за користування кредитними коштами, та сплатою винагороди за ведення кредитної справи в розмірі 0,3083% від суми Траншу. В кредитному договорі відповідач незаконно встановив подвійну відповідальність для позичальника за порушення взятих ним грошових зобов'язань, так і за дострокове погашення кредиту, та зобов'язав сплатити всю суму процентів за користування кредитом, винагороду за користування кредитом, винагороду за дострокове погашення кредиту, а також інші винагороди в сумі та в строки встановлені тарифами банку на дату оплати, неустойку (штраф, пеню) відповідно розділу «Відповідальність сторін» та «Порядок розрахунків». Окрім того, в кредитному договорі відповідач включив пункт 4.6 в якому зазначив оплату винагороди (як можливі варіанти) за оформлення кредитного договору, за ведення кредитної справи, за дострокове погашення кредиту. Відповідно п.2.4.1 договору при достроковому погашенні кредиту відповідач зобов'язав позивача оплачувати всю суму процентів, всю винагороду відповідно п. 4.6 цього договору, що суперечить п. 8 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, подав суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував, також подав письмову заяву, в якій наполягав на застосуванні строку позовної давності (а.с.24). Вислухавши представників Позивача та дослідивши докази, надані Сторонами по справі з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, судом встановлено такі обставини та визначені відповідні до них правовідносини: 11 вересня 2007 року між [PERSON], як позичальником, та відповідачем Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», як кредитором, був укладений кредитний договір №МК/44, який надавався в іноземній валюті, на отримання кредитних коштів у розмірі 61500 доларів США зі сплатою 10% процентів річних за користування кредитними коштами, та сплатою винагороди за ведення кредитної справи в розмірі 0,3083% від суми Траншу (а.с.35-38). При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Доказів, які б спростовували ці факти, суду не надано. Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Окрім того, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Договором, відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, в тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд Кредитора і Позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та Правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст.3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) Позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Тобто, згідно вимог ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Аналізуючи та оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази по справі у їх сукупності та співставленні між собою з увагою на їх належність та допустимість, застосовуючи до обставин, які вони доводять та до спірних правовідносин наведені законодавчі норми, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку, з аналізу наданих доказів, суд дійшов висновку про те, що при укладенні спірного договору як Відповідачу так і Позивачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача прийняти ці умови та отримати кредит на вкрай невигідних для себе умовах. Тобто, Позивачем не обґрунтовано позовні вимоги взагалі, оскільки на момент укладення спірного договору, він погодився зі всіма його умовами, Відповідач виконав взяті на себе зобов'язання у повному обсязі та надав Позивачу кредитні кошти, які той отримав у повному обсязі та використав на цілі, передбачені кредитним договором. Усі умови, зазначені в кредитному договорі є чіткими та не двозначними, в яких чітко зазначені міри грошових стягнень та засоби впливу, такі як штраф так і пеня, законом не передбачено заборону їх застосування. Стосовно заяви Відповідача про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Виходячи з підстав і предмету позову початок перебігу строку позовної давності має визначатися саме відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, а не ч.5 ст.261 ЦК України, оскільки встановлені останньою правила обчислення строку стосуються захисту порушеного права у випадку невиконання зобов'язання. Однак Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними окремих частин кредитного договору, та визнання їх недійсними з підставами невиконання зобов'язань не пов'язував. Тому, з аналізу встановлених судом фактичних обставин в контексті викладених норм законодавства, з прийняттям до уваги того факту, що представником Відповідача було заявлено клопотання про застосування судом до позовних вимог строків позовної давності, з огляду на те, що спірний договір був укладений 11.09.2007 року, можна зробити висновок, що останній день коли Позивач мав право звернутися за захистом порушеного права щодо визнання окремих частин цього договору недійсними, є 11.09.2010 року, але Позивач звернувся до суду з цією позовною вимогою лише 20 березня 2014 року, тобто через три з половиною роки після спливу строку позовної даності. Посилання представників Позивача на те, що в цей період тривали інші судові процеси між Позивачем та Відповідачем з приводу розірвання спірного договору та його частин та про те, що саме під час цих процесів Позивач дізнався про підстави для визнання спірних частин договору недійсними, взяти до уваги не можна, оскільки Позивач мав змогу висувати позовні вимоги щодо визнання спірних частин договору недійсними і в тих процесах, на які він посилається. Виходячи з цього, суд доходить до висновку про те, що Позивачем було пропущено 3 - річний строк на звернення з позовом до суду, що за ч.4 статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд виходить з того, що про усі умови договору, у тому числі й спірні, Позивач дізнався саме у день його підписання - 11.09.2007 року. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що в задоволенні позову має бути відмовлено. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, враховуючи, що Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд доходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору мають бути покладені на рахунок держави. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 256, 257, 260, 261, 267 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: dismissed