Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Олександрійської міської ради, у якому просить визнати за позивачем [PERSON] право власності за набувальною давністю на будинок [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01 жовтня 2005 року позивач проживає в будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок будував її цивільний чоловік [PERSON] , який помер [INFO] . З 2005 року вона здійснює ремонт та користується вказаним будинком з надвірними будівлями. Даний будинок є безхозним, об`єкт нерухомості не має власника. Вона підтримує будинок за власні кошти та фактично користується ним. Вона здійснила ремонт крівлі, поточний ремонт на утримання будинку, ремонт підлоги, вікон, дверей. На даний час вона продовжує проживати у вказаному будинку, веде господарство, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років, постійно сплачує комунальні послуги за цією адресою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов таких висновків. Відповідно до наданої суду копії договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 21.09.1961 року, Виконком Олександрійської ради трудящих надав [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS] , загальною площею 600 кв.м. Цей договір був посвідчений нотаріально. Суду надані позивачем копії окремих документів з інвентаризаційної справи на будинок по [ADDRESS] , а саме: копію зведеного оціночного акту по домоволодінню та викопіювання із плана будівельного кварталу №467, а також копії з домової книги, у яких зазначені відомості про [PERSON] як домоволодільця з приміткою про те, що строк завершення будівництва 1968 рік, а також про прописку у цьому будинку таких осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Згідно наданих позивачем копій квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг з отримання електроенергії в будинку [ADDRESS] , їх оплату здійснювала [PERSON] з 2008 року по 2019 рік. Згідно довідки квартального комітету №34 Олександрійської міської ради від 21.03.2019 року, [PERSON] мешкає по [ADDRESS] з 01.10.2005 року по теперішній час. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Позивач також надала суду довідку агентства нерухомості ПП «Фірма «Домінант.А» вартість будинку з по [ADDRESS] станом на червень 2019 року становить 39048,00 грн. Цей документ суд визнає неналежним і недопустим доказом, оскільки факт належності нерухомого майна, а саме будинку, відповідно до вимог актів цивільного законодавста підьверджуєьбсмя правоставнолюючими документами, які видаються у передбаченому законодавством порядку. Довідки агенств нерухомості, у тому числі тих, що діють як приватні підприємства, не є правовстановлюючими документами. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім відкритості, безперервності і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння. Ознака добросовісності присутня у тому випадку, коли володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.2018р., по справі № 683/2047/16-ц. Отже, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц. Зазначене тлумачення норм права щодо інституту набувальної давності є усталеним у судовій практиці. У постанові від 19.09.2018р., по справі № 296/6949/17 Верховний Суд звернув увагу, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Окрім цього суд застосовує усталене у судові практиці тлумачення норм закону щодо неможливості застосування інституту набувальної давності до незавершеного будівництва. Так, постанова Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №357/1902/16-ц містить таку правову позицію. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). За правилами частини першої статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Положеннями частини другої вказаної статті передбачено, що безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК України). У зв`язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, відповідно до зазначеної правової позиції, викладеній у постанові Верховного суду, визнання права власності на будинок, який в установленому законом порядку не був прийнятий в експлуатацію, неможливе, оскільки до проведення державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. Враховуючи встановлені у справі обставини, зазначені вище норми права, правові висновки Верховного суду, Верховного суду України та усталену судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовна заява задоволенню не підлягає. На підтвердження правомірності заволодіння нерухомим майном позивач посилається на договір про надання [PERSON] права на безстрокове користування земельною ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку. Однак цей договір не є достатнім підтвердженням виникнення у [PERSON] права власності на цей будинок, адже суду не надано жодного доказу того, що цей будинок був прийнятий в експлуатацію відповідно до чинного на момент будівництва законодавства відповідним бюро технічної інвентаризації або ж відомості про право власності на цей будинок були внесені до погосподарської книги (у випадку, якщо цей будинок був побудований у сільській місцевості). Натомість цей договір підтверджує, що [PERSON] мав майнові права забудовника. Таким чином, право власності на цей будинок не виникло, натомість [PERSON] мав право власності на відповідні будівельні матеріали та права забудовника. Ці права включаються у склад спадщини, яка відкрилась після смерті [INFO] травня [INFO] [PERSON] . Враховуючи те, що предметом позову є визнання права власності за набувальною давністю саме на будинок, а також те, що належних доказів його здачі в експлуатацію позивачем не надано, враховуючи зазначене вище тлумачення норм права, суд дійшов висновку про те, що визнання права власності на будинок, який в установленому законом порядку не був прийнятий в експлуатацію, неможливе, оскільки, оскільки до проведення державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. Суду також не надано належних доказів смерті забудовника [PERSON] , позивач також не просила витребувати такі докази. Також позивач, вказуючи, що [PERSON] помер [INFO] , не надає жодної інформації та доказів про наявність або відсутність у нього спадкоємців та чи була відкрита спадкова справа після його смерті, хто з ним проживав на час смерті та чи будь-хто із спадкоємців подав заяву про прийняття спадщини або вступив у фактичне управління спадковим майном відповідно до чинного на момент відкриття спадщини ЦК УРСР. Водночас у наданих суду копіях окремих сторінок домової книги зазначено про те, що у спірному будинку були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак жодних пояснень чи доказів про те, чи є ці особи спадкоємцями позовна заява та додані до неї документи не містять. Отже, посилання позивача на добросовісність володіння спірним будинком є недоведеними. Враховуючи вищезазначені обставини, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати суд залишає по фактично понесеним.

Outcome: dismissed