Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення коштів банківського вкладу, посилаючись на те, що 06 січня 2015 року він уклав з відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення №20 філії «Полтавське РУ» договір №331832/280695/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) в іноземній валюті. Відповідно до умов цього договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняв від позивача на строк з 06.01.2015 року по 06.06.2015 року грошові кошти в сумі 741,85 доларів США із нарахуванням та виплатою процентів за ставкою 13% річних. Відповідно до п.3 договору виплата процентів, нарахованих на вклад, здійснюється банком у день закінчення строку, визначеного договором-заявою у порядку та на умовах, викладених у п.п.4.2, 4.3.1 основних умов, одночасно з поверненням суми вкладу. Згідно з договором банк був зобов»язаний на вимогу позивача повернути суму внеску і суму нарахованих процентів за період користування ним позивачу в день, наступний за останнім днем строку внеску. Відповідно до п.4.1.3 договору нарахування процентів за вкладом проводиться від дня, наступного за днем надходження у банк, до дня, який передує його поверненню вкладнику, або списанню з вкладного рахунку. Тобто, 08.06.3015 року відповідач на його вимогу мав би повернути відповідну суму внеску разом з сумою нарахованих за користування ним процентів. Після спливу строку договору він звертався до банку з вимогою повернути суму внеску та нараховані за користування ним проценти, але йому було відмовлено у поверненні повної суми внеску та нарахованих за користування процентів. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Отже, банком не було здійснено повернення вкладу разом із всією сумою нарахованих за користування ним процентів. Таким чином, відповідач продовжував з 08.06.2015 року по 14.07.2015 року включно користуватися грошовими коштами в розмірі 741,85 доларів США, що були ним внесені, як вклад. Оскільки відповідач, всупереч його волі продовжує користуватися вкладом, то до такого користування мають застосовуватися положення депозитного договору, зокрема у визначенні річної відсоткової ставки на суму вкладу. Відповідно до п.2 Договору, розмір процентної ставки встановить 13% річних. Виходячи із вищенаведеного, сума грошових коштів, що підлягають сплаті в якості відсотків за користування вкладом за період його дії складає 49,94 доларів США. Згідно Договору-заяви та Основних умов, котрими врегульовано спірні правовідносини не передбачено будь-яких підстав для неповернення банківського вкладу. Такими діями на думку позивача , Банк грубо порушив умови договору та ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Спір є правовідносинами виконавця обумовлених ним послуг та споживачем, в розумінні п.п. 3, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». А тому просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь 798, 28 доларів США , з яких 741,85 доларів - сума вкладу, 49,94 доларів США 13% річних за фактичну кількість днів користування внеском, 3,52 доларів США сума втрат від знецінення грошей(передбачених положенням ст.625 ЦК України) в сумі 3% річних та індекс інфляції - 2,97доларів США. Позивач в судовому засіданні підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, хоча відповідно до ст.ст. 75-78 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за відсутності їх представника до суду не надходило. На підставі статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши думку, доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні правовідносини, які виникли між сторонами справи, оцінивши всі докази, зібрані у справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 січня 2015 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» в особі відділення №20 філії «Полтавське РУ» договір №331832/280695/5-15 про банківський строковий вклад (депозит) в іноземній валюті. Відповідно до умов цього договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняв від позивача на строк з 06.01.2015 року по 06.06.2015 року грошові кошти в сумі 741,85 доларів США із нарахуванням та виплатою процентів за ставкою 13% річних. Відповідно до п.3 договору виплата процентів, нарахованих на вклад, здійснюється банком у день закінчення строку, визначеного договором-заявою у порядку та на умовах, викладених у п.п.4.2, 4.3.1 основних умов, одночасно з поверненням суми вкладу. Згідно з договором банк був зобовязаний на вимогу позивача повернути суму внеску і суму нарахованих процентів за період користування ним позивачу в день, наступний за останнім днем строку внеску. Відповідно до п.4.1.3 договору нарахування процентів за вкладом проводиться від дня, наступного за днем надходження у банк, до дня, який передує його поверненню вкладнику, або списанню з вкладного рахунку. Таким чином, 08.06.3015 року відповідач на вимогу позивача мав би повернути відповідну суму внеску разом з сумою нарахованих за користування ним процентів. Після спливу строку договору позивач звертався до банку з вимогою повернути суму внеску та нараховані за користування ним проценти, що підтверджується копією заяви та поштових повідомлень (а.с.18-20), але йому було відмовлено у поверненні повної суми внеску та нарахованих за користування процентів. Отже, банком не було здійснено повернення вкладу разом із всією сумою нарахованих за користування ним процентів. Таким чином, Публічне акціонерне товариством «Банк «Фінанси та кредит» продовжувало з 08.06.2015 року по 10.07.2015 року включно користуватися грошовими коштами в розмірі 10056, 04 грн., що були позивачем внесені, як вклад. Оскільки відповідач, всупереч волі позивача продовжує користуватися вкладом, то до такого користування мають застосовуватися положення депозитного договору «Класік», зокрема у визначенні річної відсоткової ставки на суму вкладу. Відповідно до п.2 Договору, розмір процентної ставки встановить 24,50% річних. Виходячи із вищенаведеного, сума грошових коштів, що підлягають сплаті в якості відсотків за користування вкладом за період його дії складає 1248,75 грн. Згідно Договору-заяви та Основних умов, котрими врегульовано спірні правовідносини не передбачено будь-яких підстав для неповернення банківського вкладу. Такими діями відповідач порушив умови договору та ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п. 3.3 Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», яке затверджено постановою правління Національного банку України за № 516 від 03.12.2003 року , банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. ч.1 ст. 1058 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 5 ст. 1061 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок Банку щодо виплати вкладникові процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Таким чином, відповідач - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» своєю відмовою у поверненні банківського вкладу порушив вимоги ст.ст. 1058, 1060, 1061, 1074 Цивільного кодексу України, які не допускають обмежень прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні Згідно ч.5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Отже, вклад позивача відповідно до зазначеного вище договору, підлягає поверненню у валюті, вказаній в договорах, тобто у доларах США. За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, а тому підлягають задоволенню. Таким чином з відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» необхідно стягнути на користь позивача суму банківського вкладу за договором-заявою №331832/280695/5-15 від 06.01.2015 року про банківський строковий вклад (депозит) у розмірі 741,85 доларів США. Відповідно до умов депозитних договорів, а також п. п. 3, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач є виконавцем обумовлених ним послуг, а позивач споживачем, тому захист прав позивача, як споживача, регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів», та відповідними нормами ЦК України. Згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняється від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду, звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved