Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 29 626 грн. 30 коп. майнової шкоди та 5853 грн. 88 коп. трьох процентів річних за прострочення виконання договору позики, а разом 35 480 грн. 18 коп. та стягнення понесених судових витрат. 16 квітня 2014 позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 73 301 грн. 82 коп., з яких: 44 566 грн. 47 коп. майнова шкода, 5853 грн. 88 коп. три проценти річних, 22 881 грн. 47 коп. проценти за користування сумою позики та вартість понесених судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09 листопада 2008 року позивач уклав договір позики з відповідачем згідно з яким передав йому грошові кошти в сумі 3300 євро, які відповідач зобов'язувався повернути до 09.12.2008 року. Відповідач кошти не повернув до цього часу. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області задоволено позов позивача та стягнуто з відповідача грошові кошти в сумі 35 357 грн. 70 коп., що на день винесення рішення було еквівалентно 3300 євро. Станом на сьогодні офіційний курс гривні та євро змінився, 3300 євро на даний час можна придбати за 79 924 грн. 71 коп., а не за 35 357 грн. 70 коп., як встановлено рішенням суду. Отже відповідач завдав позивачу майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню в розмірі 44 566 грн. 47 коп. Договором позики не визначено відсотки, тому з відповідача слід стягнути відсотки за користування позикою в розмірі 22 881 грн. та три проценти річних. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Також суду вказав, що фактично поивач просить відшкодувати йому курсову різницю. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Оскільки згідно адресної довідки було неможливо встановити його зареєстроване місце проживання (перебування), в газеті «Галичина» опубліковано оголошення про виклик [PERSON] до суду в якості відповідача. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України та думкою представника позивача та адвоката суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 09 листопада 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким відповідач отримав у борг від позикодавця (позивача) 3 300 євро. [PERSON] отримав у [PERSON] вказані кошти, на підтвердження чого надав останньому відповідну розписку (а.с.5). Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язався до 09 грудня 2008 року повернути борг. Проте і по даний час цього обов'язку не виконав. Зазначена обставина нічим не спростована. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 листопада 202 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з відповідача [PERSON] борг за договором позики в розмірі 35 357 грн. 70 коп. Хоча позика була надана в іноземній валюті - євро та позивач просив стягнути заборгованість в національній валюті - гривнях. Отже, судом чітко визначено суму боргу яка підлягає стягненню в національній валюті. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо вимог про стягнення курсової різниці (майнової шкоди) в сумі 44 566 грн. 47 коп., слід зазначити наступне. Курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти за різних валютних курсів. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. За ст. ст. 11, 16, 509, 526, 610, 611,612, 614 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом строк. При цьому, недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, що забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому, якщо інше не встановлено договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору позики виникла заборгованість і згідно рішення Івано-Франківського міського суду від (яке ніким не оскаржене і набрало законної сили) з відповідача вже було стягнуто заборгованість (а.с.6-7). Тобто, позивач скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до відповідача. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, та не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається належним чином не виконаним (ст. 598, ст. 599 ЦК України). Така позиція викладена в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 20.01.11 у справі № 10/25, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Ст. 625 ч. 2 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,а також три проценти річних від простроченої суми , якщо інший розмір поцентів не встановлений договором або законом. Договором позики не визначено розмір відсотків за користування грошовими коштами, тому відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості, окрім курсової різниці, за вказаним договором позики відповідачем суду не представлено. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Сплачений позивачем судовий збір підлягає частковому стягненню з відповідача в його користь на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 23, 526, 527 ч. 1, 611, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: partial