Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 17.12.2010 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 2 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Стверджує, що відповідач своїх зобовязань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вказує про те, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач в судове засідання не зявився, проте подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку із закінченням строків позовної давності у спірних правовідносинах. Судом встановлено, що 17.12.2010 року № б/н між сторонами було укладено кредитний договір, що зокрема підтверджено анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. На підставі договору кредиту відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 2 400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У відповідності до положення ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності із ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Свої вимоги за договором відповідач не виконав внаслідок чого станом на 30.04.2016 року у нього перед банком сформувалася заборгованість в сумі 11 259,99 грн., з яких 267,24 грн. заборгованість за кредитом, 6 880,37 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 3 100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 512,38 грн. штраф (процентна складова), що підтверджено відповідним розрахунком, доданим до позовної заяви. Згідно правової позиція висловленої 11 лютого 2015 року Верховним Судом України при розгляді справи № 6-240цс14 відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що матеріалах справи укладений у письмовій формі та підписаний сторонами договір про збільшення строків позовної давності, який підлягає застосуванню до спірних кредитних правовідносинах відсутній. Відтак, у даному випадку слід застосовувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Згідно постанови Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14) відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом\~\~останнього місяця дії картки. Відтак, беручи до уваги наведене вище, а також не зважаючи на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки у відповідача дійсно існує заборгованість за кредитним договором, що останнім не заперечується, з врахуванням того, що кредитний договір між сторонами укладено 17.12.2010 року, останній платіж на погашення кредиту відповідачем здійснено 24.05.2013 року, а в суд для захисту свого права позивач звернувся 22.06.2016 року, строки позовної давності, встановлені законом сплили. В силу положень ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування, якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. На підставі наведеного суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed