Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вимогами про визнання гр. [PERSON] такою, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], зобов'язання Управління Державної міграційної служби зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за вказаною адресою, а також виселення [PERSON] і [PERSON] з даного житла. На обґрунтування позову зазначено, що спірне помешкання за рішенням виконкому Житомирської міськради від 23.07.2008 р. № 537 відноситься до фонду житла для тимчасового проживання громадян, перебуває у комунальній власності міста та обслуговується КВЖРЕП №11. З інформації відділу обліку і розподілу жилої площі міськради вбачається, що гр. [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS]. Проте, вказана особа не проживає у даному помешканні вже більше 20 років. Крім того, у відділі знаходиться звернення [PERSON] з питання проживання у спірному житлі, і як встановлено [PERSON] самоправно вселилась в дане помешкання разом з дитиною. Відповідно до ст.ст.72,116 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а також виселення осіб без надання іншого житла, провадиться в судовому порядку. У зв'язку з чим Житомирська міськрада звертається з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги з вищевикладених підстав, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON], яка є також матір'ю і законним представником неповнолітнього [PERSON], в судовому засіданні позов визнала частково лише в частині вимог до [PERSON], позов про виселення вважала безпідставним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, сповіщалась судом про час і місце розгляду справи належним чином, причин неявки не повідомила, в порядку ст. 169 ЦПК України рішення приймається у її відсутність. Представник третьої особи КВЖРЕП № 11 в судовому засіданні вказала про обґрунтованість заявленого позову і просила його задовольнити. Третя особа - орган опіки і піклування явку свого представника на розгляд справи не забезпечив, рішення також приймається у відсутність їх представника. Представник третьої особи - Управління Державної міграційної служби направила до суду заяву у якій заперечила проти вимог в частині зобов'язання служби у знятті відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку, як заявленої до третьої особи з порушенням правил судочинства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, будинок [ADDRESS], де знаходиться спірне помешкання кімнати [ADDRESS], відноситься до фонду житла для тимчасового проживання громадян, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 23.07.2008 року № 537 «Про формування фонду житла для тимчасового проживання громадян» і перебуває у комунальній власності міста та обслуговується КВЖРЕП №11. 05 грудня 2011 року комісією КВЖРЕП №11 у складі майстра [PERSON], [PERSON] та інженера [PERSON] складено акт, яким зафіксовано факт не проживання громадянки [PERSON] у кім. [ADDRESS] з 1991 року, що підтверджується підписом сусідки з кім.[ADDRESS] гр. [PERSON]. 26 квітня 2011 року відділом по обліку та розподілу жилої площі міськради було зроблено запит №139-11 до адресного бюро щодо місця проживання і реєстрації гр. [PERSON] на якій отримано відповідь про те, що за відомостями адресного бюро УМВС в Житомирській області по [ADDRESS] з 05.02.1988 р. по теперішній час зареєстрована гр. [PERSON]. У відповідності до відомостей КВЖРЕП № 11 у довідках від 23.02.2012 року № 154 та 09.04.2013 року № 300 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано одну особу - гр. [PERSON]. Інформація з ОАБ УМВС також підтверджується і даними з по-квартирної картки, де вказано, що у кім. [ADDRESS] з 05.02.1988 р. по теперішній час зареєстрована гр. [PERSON], яка вже більше 20 років не проживає у вказаному помешканні. 12 листопада 2012 року відділ по обліку та розподілу жилої площі міської ради листом №1012 повідомив КВЖРЕП №11 про знаходження у відділі звернення гр. [PERSON] з питання проживання в кім. [ADDRESS], а також було зазначено, що громадянка [PERSON] самоправно вселилась у вказане житло, оскільки на момент вселення дана кімната юридично вільною не рахувалась. 04 грудня 2012 року комісією КВЖРЕП №11 у складі інженера [PERSON], майстра ТД №2 [PERSON], юриста [PERSON] складено акт про комісійну перевірку факту проживання у кім. [ADDRESS] і встановлено, що на момент перевірки кімната за вказаною адресою самовільно зайнята гр. [PERSON], [INFO]. Листом КВЖРЕП №11 від 21.03.2013 року №03/127 гр. [PERSON] було направлено попередження про звільнення самовільно зайнятої кім. [ADDRESS]. 04 квітня 2013 р. комісією КВЖРЕП №11 у складі інженера І-категорії [PERSON], юриста [PERSON], майстра т/д [PERSON] складено акт про перевірку факту проживання гр. [PERSON] з її неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] у кім. [ADDRESS]. В процесі перевірки встановлено, що [PERSON] дійсно продовжує проживати в даній кімнаті разом із сином, документи на право проживання нею комісії не надано, що підтверджується підписами сусідів [PERSON] - кім. [ADDRESS] та [PERSON] - кім. [ADDRESS]. На час розгляду справи гр. [PERSON] не виконала вимог КВЖРЕП №11 щодо звільнення самовільно зайнятої кімнати [ADDRESS]. Конституція України у статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом приймається до уваги те, що кімната [ADDRESS] належить до житла з фонду тимчасового проживання громадян, умови формування фонду та проживання громадян у ньому визначаються постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 року № 422 «Про затвердження Порядку формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання». Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 53 ЖК України вбачається, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відсутність відповідачки [PERSON] за місцем реєстрації у кімнаті [ADDRESS] на протязі більше, ніж півроку, підтверджується актами, які складені працівниками КВЖРЕП № 11. Однак після фактичного виїзду з вказаного помешкання, відповідач [PERSON] не була знята з реєстрації у даному помешканні. За весь час не проживання у зазначеній кімнаті [ADDRESS], відповідачка [PERSON] у ній не з'являлась. Зі змісту статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, Пленум Верховного суду України, в своїй постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, зазначив, що судовому розгляду підлягають спори пов'язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Все вищевикладене на думку суду об'єктивно підтверджує пояснення представника позивача про факт відсутності відповідачки [PERSON] на спірній житловій площі понад шість місяців без поважних причин, а тому позовна вимога про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Управління Державної міграційної служби зняти з реєстрації відповідача [PERSON], у ній необхідно відмовити, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для органів міграційної служби для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У випадку ж відмови УДМС в знятті особи з реєстрації, спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вирішуючи вимогу позивача про виселення співвідповідачів [PERSON] і [PERSON] в порядку ч.3 ст.116 ЖК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси, фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). У сенсі вимог частини 4 статті 311 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 58 ЖК України вбачається, що користування житловою площею в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до частини 3 статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статей 1, 3, 10, 11, 60 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права та інтереси фізичних та юридичних осіб. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] самовільно зайняла разом із неповнолітнім сином кім. [ADDRESS] та її неодноразово попереджено про необхідність звільнення вказаного приміщення, що підтверджується вищенаведеними актами комісій КВЖРЕП № 11 та листами попереджень. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у вказаній кім. [ADDRESS] не зареєстровані і ордер на зайняття вказаного житлового приміщення їм не видавався. Таким чином спірне приміщення - кім. [ADDRESS] відповідачі займають самовільно. За таких обставин вимоги позивача про виселення відповідачів [PERSON] і [PERSON] з кім. [ADDRESS], як осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, є обґрунтованими, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню і в цій частині також. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення співвідповідачів [PERSON] і [PERSON], знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. В іншій же частинні вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи суму сплати позивачем судового збору в розмірі 344,1 грн., згідно ставки, що діяла за редакцією Закону України «Про судовий збір» від 05.01.2013 р., тобто оплатою трьох позовних вимог немайнового характер та часткового задоволення позову щодо двох з них, суд присуджує понесені витрати пропорційно. На підставі викладеного,

Outcome: partial