Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що 06.09.2002 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір №П258, згідно якого вона отримав від банка грошові кошти. 06.09.2002 між позивачем та Банком був укладений договір застави. Позивач вказує, що за вказаним кредитним договором, 18.04.2003 року було вчинено виконавчий напис приватним нотаріусом ДМНО Повєткіною Н.М. про звернення стягнення на заставлене майно, а саме: на домоволодіння [ADDRESS]. 08.08.2005 року на транзитний рахунок ПАТ КБ Приватбанк надійшла грошова сума від реалізації вказаного домоволодіння. Пізніше, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.11.2008 року з позивача стягнуто грошову суму за кредитним договором №П258 у розмірі 15 221,36 грн. Вказане рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України залишено без змін. 25.11.2016 року приватним нотаріусом ДМНО Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №10356. Позивач просить суд визнати виконавчий напис №10356 від 25.11.2016 року, виданий приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення грошових коштів у загальній сумі 729 597,35 грн., таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження. Відповідачеві було запропоновано надати відзив на позов, але від нього відзиву на позов не надано. 17.01.2018 року третя особа - приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М. надала пояснення до позову. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 06.09.2002 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Договір №П258Д про відкриття та обслуговування картрахунку, і в той же день між сторонами було укладено Додаткову угоду до договору про встановлення кредитного ліміту, згідно якої було визначено кредитний ліміт в розмірі 4000 доларів США та було укладено договір застави майна, згідно якого [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення кредиту надала в заставу домоволодіння №335 по пр.Свободи в м.Дніпрі. 18.04.2003 року приватним нотаріусом ДМНО Повєткіною Н.М. було вчинено виконавчий напис за реєстровим №2833 про звернення стягнення на заставлене майно, а саме: на домоволодіння №335 по пр.Свободи в м.Дніпрі. З матеріалів справи вбачається, що вказане домоволодіння було виставлено на торги та реалізовано для погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк». Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2008 року з [PERSON] стягнуто 15 221,36 грн. в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2009 року, рішення суду від 17.11.2008 року скасовано та у задоволенні позову Банку відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2009 року скасовано, рішення суду від 17.11.2008 року - залишено без змін. 25.11.2016р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, за реєстровим №10356, яким з [PERSON] пропонується стягнути в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 729 597,35 грн. 11.05.2017 року за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53892238 з примусового виконання Виконавчого напису нотаріуса № 10356 від 25.11.2016 року. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012р. № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012р. за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліку документів за якими стягнення проводиться у безспірному порядку. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей15,16,18 ЦК України, ст.50,87,88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі необхідно перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Згідно з п. 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року в редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до п. 1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, нотаріусу, окрім іншого, повинні бути надані оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв'язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання. На день вчинення нотаріусом виконавчого напису № 10356 від 25.11.2016 року року про стягнення заборгованості по договору кредиту № П258Д від 06.09.2002 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення по справі № 2-734/2008 про стягнення заборгованості. Крім того, було вчинено виконавчий напис ще у 2003 році, за яким реалізоване заставлене майна в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту № П258Д від 06.09.2002 року. Таким чином, Відповідач вчинив дії, спрямовані на безпідставне стягнення з позивача суми заборгованості по Договору кредиту. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного виконавчого напису таким, що не підлягають виконанню. У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, позивач має право на відшкодування відповідачем понесених витрат щодо судового збору, сплаченого за подання позову в розмірі 704,80 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved