Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернувся в Канівський міськрайонний суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В позовній заяві вказав, що [PERSON] та відповідач, [PERSON] 24 грудня 1999 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород - Дністровському зроблено відповідний актовий запис № 402. За час шлюбу вони придбали 22 липня 2005 році недобудований житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS]. Протягом 2005 року до 19.10.2005 року будинок добудував особисто, але при здачі в експлуатацію будинку сторони домовилися, що реєструвати будинок будуть на дружину так, як на той час в них була повна довіра одне до одного. Факт повної довіри підтверджується належними письмовими доказами зокрема - договорами дарування дачної земельної ділянки та житлового будинку, які довіритель подарував своїй дружині, і які вона згодом продала. В 2010 році між позивачем та відповідачем виник конфлікт і враховуючи, те що йому було висловлені реальні погрози він виїхав проживати в інший населений пункт с. Мартинівка, Канівського району. Про те, що дружина Позивача подала в суд позовну заяву про розірвання шлюбу він не знав - це свідчить ксерокопія паспорта з відсутністю відмітки про розірвання шлюбу. Про розірвання шлюбу [PERSON] дізнався лише коли отримав повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб - 03 грудня 2014 року. Тому строк позовної давності обчислюється з 03.12.2014 року та закінчується 03.12.2017 року. Добровільно відповідач не бажає ділити майно, про це свідчить звернення до правоохоронних органів про погрози фізичною розправою та пошкодження майна та здійснення психологічного тиску. Просить суд поділити майно, набуте [PERSON] за час шлюбу з [PERSON], слідуючим чином: виділити у власність, [PERSON] 1/2 частину будинковолодіння розташоване за адресою: [ADDRESS]; припинити право власності, [PERSON] на 1/2 частину будинковолодіння розташоване за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача судові витрати. До початку розгляду справи по суті позивач скориставшись своїми процесуальними правами, передбаченими ст. 31 ЦПК України збільшив позовні вимоги та просить суд визнати причини пропуску [PERSON] строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк. Поділити майно виділити у власність, [PERSON] будинковолодіння розташоване за адресою: [ADDRESS]; припинити право власності, аранді [PERSON] на будинковолодіння розташоване за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача судові витрати. Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.08.2015р. позов - задоволено частково. Визнано причини пропуску [PERSON] строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновлено даний строк. Проведено поділ спільного майна подружжя та виділено у власність, [PERSON] 1/2 частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Припинено право власності [PERSON] на 1/2 частину будинковолодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Стягнуто з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, зокрема, витрати по оплаті судового збору в сумі 1887,90 грн. (одна тисяча вісімсот вісімдесят сім гривень 90 коп.), витрати на правову допомогу в сумі 2080,50 грн. Відповідач звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 28.09.2015р. задоволена. Заочне рішення від 17 квітня 2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі Договору про надання правової допомоги від 09.12.2014р. (а.с.28-30 т.1) підтримав позовні вимоги в первісному вигляді та просив їх задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені у позові в редакції від 30.12.2014р. Позивач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що спірне будинковолодіння було придбане за особисті кошти [PERSON], а тому не є спільною сумісною власністю, в зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Крім цього, під час судового розгляду заявили клопотання про застосування строку позовної давності до закінчення судового слідства. В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що сторони придбали недобудований будинок у 2005 р., позивач здійснював його добудову. Їм невідомо за чиї кошти придбавався цей будинок та добудувався. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є донькою відповідача. Спірний житловий будинок був придбаний її матір'ю у 2005 р. за її особисті кошти, які остання отримала від продажу нерухомості в Одеській області. При переїзді в м.Канів [PERSON] та [PERSON] були пенсіонерами, а тому мали невеликі доходи в зв'язку з чим активну участь у добудові придбаного будинку приймала сама свідок та її чоловік [PERSON] Кошти надавалися [PERSON], який керував будівництвом в м.Каневі. З часом було виявлено невідповідність витрачання наданих коштів [PERSON] вартості виконаних робіт та якості матеріалів, які придбавалися останнім. Комунальні послуги по експлуатації будинку оплачувалися свідком. Після розмови [PERSON] з [PERSON] останній залишив будинок, але попросив, щоб йому придбали якесь інше житло. [PERSON] було запропоновано декілька варіантів, але він відмовився від запропонованого йому житла та попросив грошову компенсацію за житло, але від отримання коштів у нотаріуса відмовився. [PERSON] було повідомлено у 2010 р. про те що між ним та [PERSON] розірвано шлюб. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, що [PERSON], та [PERSON], 24 грудня 1999 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород - Дністровському зроблено відповідний актовий запис № 402. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З договору купівлі-продажу недобудованого житлового будинку від 22.07.2005 р., який посвідчено державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі № 1-2796 (а.с.11) вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] недобудований житловий будинок, готовністю 40%, з прибудовою готовністю - 71%, балкон готовністю 100 %, ганок готовністю 100%, погріб готовністю 100% і сплачують за нього обговорену грошову суму. Вказаний недобудований житловий будинок, готовністю - 40 %, що відчужується за даним договором розташований в [ADDRESS]. Згідно п.4 Договору від 22.07.2005р. продаж недобудованого будинку вчинено на загальну суму 17500 грн., які Покупець сплатила представнику Продавця, а Продавець повністю отримав до підписання цього Договору. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Канівського міськрайонного суду від 09.06.2010 р., що підтверджено витягом з реєстрації актів цивільного стану КУ № 656679 (а.с.25-26) та рішенням суду (а.с.142 т.2). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 68 СК України передбачено, здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу, зокрема, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] придбала недобудований житловий будинок готовністю 40 %, що розташований в [ADDRESS], який в подальшому було добудовано та введено в експлуатацію під час перебування у шлюбі 26.09.2005р. (а.с. 185). З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Канівської міської ради №395 від 19.10.2005 р. надано дозвіл [PERSON] на оформлення право власності н житловий будинок в [ADDRESS] (а.с.189) та зареєстровано право власності про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8927599 від 13.11.2005р. (а.с.192) В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спірний будинок про що надала письмові заперечення (а.с. 45-46,110), оскільки даний будинок придбаний нею за її особисті кошти, які були нею виручені від продажу її приватної власності. Судом встановлено, що відповідачу на підставі договору дарування від 16.06.2005р. (а.с.22 т.1) на праві приватної власності належав житловий будинок з господарчими спорудами під [ADDRESS]. Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований у реєстрі № 695. Крім цього, згідно договору дарування земельної ділянки від 16.06.2005р. (а.с.21 т.1) відповідачу на праві приватної власності належала земельна ділянка за адресою [ADDRESS] Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований у реєстрі № 697. Відповідно до положень ст.. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, будинковолодіння та земельна ділянка, що знаходяться в [ADDRESS] на підставі вищевказаних договорів дарування перейшли у особисту приватну власність [PERSON], а тому не є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, а є її приватною особистою власністю. Судом встановлено, що дані об'єкти нерухомості відповідачем [PERSON] були відчужені, що не оспорюється сторонами в судовому процесі та за рахунок цих коштів був придбаний спірний недобудований будинок в [ADDRESS]. Судом встановлено, що на ім'я [PERSON] був відкритий депозитний рахунок у відділенні АППБ «Аваль» на якому до 22.07.2005р. перебували кошти в сумі 36000 доларів США, які були зняті з цього рахунку в день укладення Договору купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, а саме 22.07.2005р. З огляду на викладене суд вважає спростованими доводи позивача та його представника в частині, що спірний недобудований будинок був придбаний [PERSON] та в зв'язку з довіритель ними відносинами між ним та [PERSON] був зареєстрований на ім'я останньої. Суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки в їх основу покладено слова позивача, особисто цим особам не відомо ким придбаний спірний будинок і за чиї кошти. Сторона відповідача до початку судових дебатів заявила клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин (а.с. 55,143-144) Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, з рішення Канівського міськрайонного суду від 09.06.2010 р. (т.2 а.с.142), що відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про розгляд справи про розірвання шлюбу, але в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А тому суд вважає, що строк позовної давності необхідно рахувати саме з цього часу, оскільки відповідачу було відомо про розірвання шлюбу та порушення його прав у 2010 р., а не у 2014р., як він стверджував у позові. З огляду на викладене суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав і не надано суд належних і допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску його. У п.11 Постанови ПВС України «Про судове рішення» 18.12.2009 N 14 роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку поясненням сторін, свідків, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з недоведеністю, що є окремою підставою у відмові в задоволенні позову. З огляду на те, що в позовних вимогах [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено повністю, то суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача судових витрат, понесених ним по справі слід також відмовити.

Outcome: dismissed