Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про визнання права власності на ? частину квартири № 6 в житловому будинку № 21 по вул.. Нефтяників в с. Наталине, Красноградського району, Харківської області, яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем, так як ця квартира була придбана на підставі договору-купівлі продажу від 26.06.1998 року коли вони перебували у шлюбі. В судовому засіданні [PERSON], його представник адвокат [PERSON] просили позов задовольнити, так як кошти на придбання спірної квартири передавалися сестрами покійного першого чоловіка відповідача на її нову сімю, щоб у квартирі проживав син відповідача від першого шлюбу [PERSON] Пізніше в 2003 році кошти в сумі 2000 доларів США були повернуті [PERSON] і таким чином квартира є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON], її представник адвокат [PERSON] просили в задоволенні позову відмовити посилаючись на п.3, ч.1, ст.. 57 Сімейного кодексу України, так як спірна квартира була дійсно набута в 1998 році під час шлюбу, але за кошти родичів її покійного чоловіка і була придбана саме для її сина [PERSON], який був в тому ж році був зареєстрований і мешкав в ній разом з дружиною та дитиною. По договору купівлі-продажу власником квартири є відповідач, тому що [PERSON] наполягав, щоб квартира була зареєстрована на неї, тому що сину тільки 20 років і він може нею невірно розпорядитися. Вважають, що позивач ніякого відношення до квартири не має, з 2006 року вони разом не живуть, відповідач забрав усі свої речі і пішов жити до молодої жінки, однак погрожував, щоб вона з ним не розлучалася, а коли вона подала до суду позов про розлучення, який був задоволений судом, то тоді він вирішив їй помститися, подавши до суду вказаний позов. Суд, вислухавши сторони, свідка дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Частиною першої та другої ст.. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із ч. 1, ст.. 61 ЦПК України витікає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові та праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Згідно ст.. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві сумісної власності подружжя. Із п.1, ст.. 70 СК України витікає, що у разі поділу майна, що є об’єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, з вище приведених правових норм видно, що поділу між чоловіком та дружиною підлягає тільки майно набуте ними за час шлюбу за сумісні кошти, або за кошти чоловіка, дружини, коли один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Разом з тим, під час судового розгляду встановлено, що спірна квартира була придбана за кошти рідних сестер покійного першого чоловіка відповідача. Цей факт визнав і позивач [PERSON] Також позивач не заперечував, що спірна квартира була придбана саме для проживання сина відповідача від першого шлюбу, [PERSON], який в вересні 1998 році був в ній зареєстрований і в подальшому проживав в квартирі разом з дружиною та дитиною. Свідок [PERSON] також підтвердив у суді, що у покійного його батька є три сестри, які в 1998 році передали йому біля 1000 доларів США для придбання житла. Йому виповнилось вже 20 років, але потрібно було працевлаштовуватися в іншому місті і тому вони вирішили юридично оформити квартиру на маму, в той же день він отримані кошти передав матері. У вересні 1998 році він уже в ній зареєструвався і проживав в квартирі в подальшому з дружиною та дитиною. Коштів в розмірі 2000 доларів США як повернення боргу за квартиру він від своїх рідних не отримував. Сестри покійного батька також не наполягали, щоб він їм повертав кошти. Крім того, пунктами 23 та 24 постанови Пленума Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » передбачено, що суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства та з'ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. З вище наведеного, видно, що в разі придбання майна за кошти, які належали одному з подружжя особисто, це майно не належить до спільної сумісної власності навіть тоді, коли вони придбане під час шлюбу. Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що спірна квартира придбана на кошти родичів померлого першого чоловіка відповідача, які передали їх своєму рідному племіннику [PERSON], який кошти в свою чергу передав своїй матері, відповідачці [PERSON] і тому квартира не може бути визнана об’єктом права спільної сумісної власності сторін. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову суд приймає до уваги і той факт, що позивачем ніяких не надано доказів, що в 2003 році ним чи відповідачем було повернуто 2000 доларів США [PERSON] у вигляді боргу за придбану квартиру.

Outcome: dismissed