Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб із відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що через суперечності в характерах почуття любові зникло, проживають вони окремо один від одного, шлюбні стосунки вони не підтримують, спільне господарство не ведуть. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом проти позову не заперечила подала до суду зустрічний позов /а.с.35,36/, в якому просить визнати за сторонами право спільної сумісної власності на садовий будинок та земельну ділянку, площею 0,1036 га, які розташовані за адресою [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частку зазначених об'єктів нерухомості, мотивуючи свої вимоги тим, що зазначені об'єкти є спільним майном подружжя, оскільки придбані ними під час її перебування у шлюбі зі [PERSON] У судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник, позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, зустрічний позов в частині поділу садового будинку визнали, проти поділу земельної ділянки заперечили, пояснивши, що зазначена ділянка одержана ним у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, і тому є його особистою приватною власністю. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом та її представник зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведені у ньому, проти первісного позову не заперечили, пояснивши, що більше п'яти років [PERSON] має іншу жінку, з того часу вони припинили буд-які відносини, спільне господарство не ведуть. Заслухавши пояснення сторін, їх представників дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний слід частково задовольнити з наступних підстав. . Судом встановлено, сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 23 березня 1968 року /а.с.5/. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, вважає, що сім'я розпалася повністю, не може бути збережена і позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки сторони тривалий час не проживають разом, любов та повага між ними відсутні. Останнім часом непорозуміння, постійні сварки та суперечки створили умови за яких їх шлюб фактично припинився, більше п'яти років шлюбні відносини не підтримують та спільне господарство не ведуть і відновлювати не збираються, заходи, які суд вживав для примирення подружжя результатів не дали, відносини між сторонами лише погіршилися а відтак збереження шлюбу суперечило б інтересам обох зі сторін. Враховуючи викладене, суд вважає, що сім'я сторін розпалася, примирення не можливе, а тому шлюб підлягає розірванню, а визнання відповідачем за первісним позовом пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Щодо зустрічного позову, то суд вважає, що такий підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 12.05.2004 року Пустомитівської міською радою, [PERSON] належить на праві власності садовий будинок [ADDRESS] /а.с.39/. Частиною 2 статті 331 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, беручи до уваги положення ст.ст. 60,61 СК України, зазначений спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був побудований під час перебування сторін у шлюбі, а відтак підлягає поділу, стосовно чого відповідач за первісним позовом не заперечив. За таких, обставин позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку будинку є підставною та підлягає задоволенню. Також, підлягає задоволенню позовна вимоги про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, з огляду на наступне. Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серія ЛВ № 708, виданого Пустомитівської міською Радою народних депутатів, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 122, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1036 га , яка розташована на території Пустомитівської міської ради народних депутатів /а.с.37/. Як убачається зі змісту зазначеного державного акту [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку внаслідок її приватизації, яка була проведена відповідно до рішення Пустомитівської міської ради №145 від 10 березня 1994 року. До моменту внесення змін до ст. 61 СК України, яку було доповнено частиною 5 згідно зі Законом України № 2913-УІ від 11.01.2011 року (набрав чинності 08.02.2011 року) законодавством України, зокрема ст.ст. 81, 116 ЗК України було передбачено, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йшлося не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Враховуючи наведене, відсутні правові підстави для віднесення спірної земельної ділянки до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки зазначена земельна ділянка була приватизована відповідачем за первісним позовом до 08.02.2011 року. Разом з тим, у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» було роз'яснено, що якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Таким чином, беручи до уваги, що на спірній земельній ділянці знаходиться садовий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, а також те, що під час його поділу за позивачем за первісним позовом визнано право власності на 1/2 частку вказаного будинку, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки. Щодо позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності сторін на спірний садовий будинок та на земельну ділянку, на якій цей будинок знаходиться, то суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити, оскільки те, що садовий будинок є спільним майном подружжя - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про поділ майна. Крім того, як зазначалося вище, спірна земельна ділянка не є об'єктом спільного майна подружжя в силу положень нормативних актів України, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин. Окрім того, за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку спірних об'єктів нерухомого майна, а в силу ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання права спільної сумісної власності на спірні об'єкти нерухомого майна при вирішенні даної справи.

Outcome: partial