Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та просить визнати недійсною розписку, видану 01.03.2007 року про отримання ним грошових коштів у сумі 36500 доларів США від [PERSON] Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на те, що 01 березня 2007 року, ним, [PERSON] була видана розписка Відповідачу на підтвердження прийняття авансу. Згідно з вказаною розпискою Відповідач передав, а Позивач прийняв аванс - грошові кошти у розмірі 36500 доларів США (за офіційним курсом НБУ на дату подання позову дорівнює: 799,3 грн. за 100 доларів США х 365 = 291744 грн. 50 коп.) за 11 соток земельної ділянки, що знаходиться у власності [PERSON] та розташована за адресою: [ADDRESS]. В той же час, станом на 09.01.2014 року Позивачем не були отримані грошові кошти від Відповідача в повному об'ємі, а саме: в сумі 36500 (тридцять шість тисяч п'ятсот) доларів США, в наслідок чого він змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. В судовому засіданні представник Позивача підтримав позовні вимоги, в той же час зазначив, що Позивач грошові кошти в зазначеному розмірі від Відповідача таки отримав, але останній не виконав свої зобов'язання, які взяв на себе в усній формі щодо додаткової оплати виготовлення документації на продаж зазначеної земельної ділянки, - отримання кадастрового номеру тощо, тому ця розписка й має бути визнана недійсною. Представник Відповідача позовні вимоги не визнала, зазначивши, що грошові кошти Позивач отримав у повному обсязі від Відповідача згідно до спірної розписки, але взяті на себе зобов'язання по цій розписці щодо передачі Відповідачу документів на вказану земельну ділянку впродовж 2 місяців з дня її написання, не виконав. У зазначений строк [PERSON] документи не надав. [PERSON] неодноразово звертався до нього з вимогою повернути грошові кошти або надати документи для оформлення договору купівлі-продажу, але той відмовлявся повернути грошові кошти та обіцяв надати документи найближчим часом. [PERSON] довгий час йшов назустріч [PERSON] та чекав на документи. Станом на дату подання цього позову ані документи, ані гроші [PERSON] надані не були. Ніяких усних домовленостей про обов'язок [PERSON] займатися оформленням документів (проплачувати кадастровий номер тощо), між Сторонами не було. Як стало відомо [PERSON], у жовтні 2013 року [PERSON] з незнайомою [PERSON] фізичною особою уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, за яку [PERSON] ще у 2007 році взяв кошти у [PERSON] У зв'язку з цим Відповідач звернувся з зустрічним позовом до Позивача, в якому просить стягнути з нього на свою користь грошові кошти в розмірі 680395,84 грн., з яких: основний борг - 337110,35 грн.; сума нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми - 69463,20 грн.; сума боргу, яка відповідає індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання - 273822,29 грн., а в задоволенні позовних вимог первісного позову [PERSON] просить відмовити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову представник [PERSON] заперечував, вважає вимоги за зустрічним позовом необґрунтованими, хоча й визнав, що його довіритель дійсно продав зазначену земельну ділянку іншій особі. Заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог про повернення отриманих коштів, робити відмовився, незважаючи на роз'яснення йому цього права судом. Вислухавши пояснення Сторін, дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду, 01 березня 2007 року, ним, [PERSON] була видана розписка [PERSON] на підтвердження прийняття авансу. Згідно з вказаною розпискою Відповідач передав, а Позивач прийняв аванс - грошові кошти у розмірі 36500 доларів США (за офіційним курсом НБУ на дату подання позову дорівнює: 799,3 грн. за 100 доларів США х 365 = 291744 грн. 50 коп.) за 11 соток земельної ділянки, що знаходиться у власності [PERSON] та розташована за адресою: [ADDRESS]. Крім того, згідно до цієї розписки, [PERSON] зобов'язався передати Відповідачу документи на вказану земельну ділянку впродовж 2 місяців з дня її написання (а.с.3). Грошові кошти в зазначеній сумі Позивач отримав у повному обсязі, але документи не на земельну ділянку Відповідачу передав, що підтверджується поясненням Сторін по справі. Відповідач намагався повернути передані [PERSON] кошти, шляхом направлення 21.01.2014 р. відповідної письмової вимоги на його адресу (а.с.25), але Позивач кошти не повернув. Станом на 11.03.2014 р., відповідно до інформації на сайту Національного Банку України, курс долара США до гривні складає 923,59 грн. за 100 доларів США (а.с.26). Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином: Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частиною 3 ст. 11 ЦК України також передбачено, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч.3,5 ст.202 ЦК України,одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.536 ЦК України: 1. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.614 ЦК України: 1. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. 2. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.620 ЦК України, у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Оцінюючи докази по справі, у їх сукупності, співставленні між собою та наведеними законодавчими нормами, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст.27 ЦПК України. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. В даному випадку, Позивач за первинним позовом, отримавши від Відповідача за первинним позовом грошові кошти за належну йому земельну ділянку, підтвердив цей факт власноруч підписаною розпискою та, зазначивши, що зобов'язується передати документи на цю земельну ділянку впродовж двох місяців, вчинив тим самим односторонній правочин, взявши на себе певні зобов'язання. Зміст цього правочину не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Вчинений він у письмовій формі, доказів про те, що волевиявлення Позивача за первинним позовом не було вільним та правочин не відповідав його внутрішній волі, а також про те, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим правочином, суду не надано. За таких умов, підстав для визнання цього правочину недійсним, не вбачається. Виходячи з цього в задоволенні первинного позову має бути відмовлено. В той же час, взяті на себе зобов'язання по передачі Відповідачу за первинним позовом документів на земельну ділянку, Позивач за первинним позовом не виконав та продав цю земельну ділянку іншій особі. Такі дії Позивача за первинним позовом містять ознаки набуття зазначеної суми грошових коштів від Відповідача за первинним позовом, без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим він повинен повернути ці кошти останньому. Виходячи з цього, позовні вимоги за зустрічним позовом в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, з урахуванням вимог ч.2 ст.1214 ЦК України та ч.2 ст.265 Цивільного кодексу України, зазначені кошти мають бути повернені з процентами у розмірі 3% річних та з Відповідача за зустрічним позовом мають бути стягнуті на користь Позивача за зустрічним позовом грошові кошти в рахунок відшкодування інфляційних втрат. При цьому суд погоджується із розрахунком відповідних розмірів коштів, наведеним у зустрічній позовній заяві, оскільки ці розрахунки ґрунтуються на Законі: Розрахунок 3% річних, що передбачені ч. 2 ст. 265 Цивільного кодексу України, визначено за формулою: С х 3 х Д : 365 :100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення; Сума заборгованості становить: 337110,35 х 3 х 2507 : 365 :100 = 69463,20 грн. Таким чином, загальна сума процентів за договором складає 69463,20 грн. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції: Сума боргу Сукупний індекс Інфляційне збільшення Сума боргу з врахуванням Рекомендацій Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 року відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сума боргу з врахуванням індексу інфляції складає: 337110,35 грн. (сума боргу) х 1,006 (індекс інфляції за травень 2007 року) х 1,022 (індекс інфляції за червень 2007 року) х 1,014 (індекс інфляції за липень 2007 року) х 1,006 (індекс інфляції за серпень 2007 року) х 1,022 (індекс інфляції за вересень 2007 року) х 1,029 (індекс інфляції за жовтень 2007 року) х 1,022 (індекс інфляції за листопад 2007 року) х 1,021 (індекс інфляції за грудень 2007 року) х 1,223 (індекс інфляції за 2008 рік) х 1,123 (індекс інфляції за 2009 рік) х 1,091 (індекс інфляції за 2010 рік) х 1,046 (індекс інфляції за 2011 рік) х 0,998 (індекс інфляції за 2012 рік) х 1,005 (індекс інфляції за 2013 рік) х 1,002 (індекс інфляції за січень 2014 року) х 1,006 (індекс інфляції за лютий 2014 року) = 610932,64 грн. Інфляційне збільшення суми боргу складає: 610923,64 грн. (Сума боргу з врахуванням індексу інфляції) - 337110,35 (Сума боргу) = 273822,29 грн. Таким чином, сума боргу, яка відповідає індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання складає 273822,29 грн. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що зустрічний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд доходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати Позивача за зустрічним позовом мають бути відшкодовані за рахунок Відповідача за зустрічним позовом, та на його користь має бути стягнута документально підтверджена сума 3654 грн., сплачених за подання зустрічного позову. Судові витрати Позивача за первинним позовом відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 207, 215, 509, 526, 536, 545, 610, 611, 614, 615, 620, 625, 1212-1214 ЦК України, ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

Outcome: approved