Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору іпотеки. Позов мотивує тим, що на даний час право власності на секцію №19 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку зареєстроване за [PERSON] Однак, рішенням господарського суду Волинської області від 23.04.2008 визнано будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 обєктом комунальної власності м. Луцька. В подальшому, рішенням Луцької міської ради № 58/154 від 28.04.2010 гуртожиток прийнято в комунальну власність, а рішенням міської ради № 11/111 від 29.06.2011 передано на баланс ЖКП №7. Право власності на приміщення гуртожитку у Луцької міської ради виникло на підставі закону та встановлено на підставі рішення судів. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01.04.2013 витребувано майно з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь Луцької міської ради. Даним рішенням встановлено, що спірне житлове приміщення вибуло з комунальної власності поза волею його власника Луцької міської ради. Судовими рішеннями встановлено, що законним власником гуртожитку по вул. Сагайдачного,1 (в тому числі секції №19) є Луцька міська рада., а [PERSON] незаконно володіла даною секцією. 06.07.2007 [PERSON] уклала з АКІБ «УкрСиббанк» договір іпотеки, за умовами якого передала в іпотеку банку секцію №19 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку. Факт набуття [PERSON] права власності на спірне житлове приміщення підтверджується судовим рішенням про витребування секції №19 по вул. Сагайдачного, 1 з чужого незаконного володіння. Оскільки, іпотекодавець не є законним власником квартири та не може здійснювати відчуження нерухомого майна, укладений договір іпотеки є недійсним. А тому, просить визнати недійсним договір іпотеки від 11.07.2007, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати у справі. В додаткових поясненнях (а.с.131-134) позивач вказував на те, що факт добросовісності набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно не є безумовною перешкодою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки після його укладення рішеннями судів було встановлено, що право власності на нього іпотекодавець набув з порушенням вимог закону. Законним власником секції №19 по вул. Сагайдачного, 1 на момент укладення оспорюваного договору була Луцька міська рада. Враховуючи відповідні судові рішення [PERSON] не володіла необхідним колом прав на секцію. Рішення суду про стягнення з [PERSON] в користь банку кредитної заборгованості не перешкоджає визнанню недійсним договору іпотеки. Луцька міська рада дізналася про наявність оспорюваного договору іпотеки під час підготовки документів для реєстрації права комунальної власності, про що стало відомо з рішення державного реєстратора про відмову у вчиненні реєстраційних дій. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. В поданих суду письмових запереченнях (а.с.39-44) зазначила, що вимоги позову не визнає. Вказувала на те, що на час укладення з нею договору купівлі-продажу нерухомого майна, [PERSON] була його єдиним законним власником, не велися ніякі судові спори стосовно цього майна, і не існувало ніяких обтяжень та заборон на його відчуження. Позивач звертався до суду з позовом про визнання договору купілі-продажу недійсним, але рішенням апеляційного суду Волинської області від 27.12.2012 у позові було відмовлено. На час укладення оспорюваного договору іпотеки вона володіла повним обсягом прав щодо розпорядження власним майном на свій розсуд, у тому числі надавати дане майно в іпотеку. Оскільки вона не брала участі у судовому розгляді справи Господарським судом Волинської області, яким будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку визнано об'єктом комунальної власності, вважає, що має право оспорювати обставини, встановлені цим рішенням суду. Окрім цього, рішенням Луцького міськрайонного суду від 08.06.2011, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 26.07.2011 у задоволенні позову Луцької міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння було відмовлено. В подальшому, позивач незаконно оголосив себе власником житлового будинку по вул. Сагайдачного в м. Луцьку, взявши будинок на баланс. Рішення Луцького міськрайонного суду від 23.12.2010, яким визнано недійсним свідоцтво, яким посвідчено, що [PERSON] належить право власності на придбане на аукціоні від 30.05.2007 нерухоме майно не можна вважати законним в зв'язку з порушенням норм процесуального права ч.2 ст.214 ЦПК України. Разом з тим, усі судові рішення, на які покликається позивач, були ухвалені набагато пізніше від дати укладення оспорюваного договору іпотеки. Крім того, просила суд застосувати позовну давність до позовних вимог, оскільки позивачу було відомо про укладення оспорюваного договору іпотеки ще в 2013 році. У позові Луцької міської ради просить відмовити повністю. Від представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на адресу суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву Луцької міської ради. Вказували на те, що [PERSON] є добросовісним власником спірного майна. У [PERSON] існують кредитні зобов'язання перед банком, виконання яких забезпечене іпотекою нерухомого майна чотирьохкімнатної секції №19 за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 1. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 06.10.2010 з [PERSON] стягнуто кредитну заборгованість. На момент посвідчення договору іпотеки [PERSON] володіла необхідним колом прав і свобод, а договір іпотеки відповідав її волевиявленню та не порушував жодних майнових прав. Крім того, просили застосувати строк позовної давності, оскільки вважають, що він сплив 29.04.2013. Разом з тим, у випадку визнання договору іпотеки недійсним, просили застосувати правові наслідки недійсності кредитного договору у відповідності до ст. 1057-1 ЦК України (а.с.79-82). 28.09.2017 судом було ухвалене заочне рішення у справі, яке було скасоване ухвалою від 05.12.2017, судовий розгляд справи призначений на 23.01.2018. Представник позивача подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Додатково подала судову практику у аналогічних правовідносинах (а.с.182-194). Від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій відповідач просила розглянути справу у її відсутності. Крім того, під час нового розгляду справи просила врахувати подані раніше нею заперечення, а також застосувати строк позовної давності (а.с.175). Від представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі. Проти задоволення позову заперечують з підстав, викладених у раніше поданих письмових запереченнях. Також, просили врахувати клопотання про застосування строку позовної давності. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 51-53), [PERSON] придбала у [PERSON] майно, яке складається з секції, яка розташована в м. Луцьку Волинської області на вул. Сагайдачного в буд. 1 і зазначена за №19. [PERSON] зареєструвала право власності на дане майно в установленому законодавством порядку. В той же день 11.07.2007 [PERSON] уклала з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 11179682000, виконання умов якого було забезпечене укладанням іпотечного договору від 11.07.2007 (а.с. 103-105). Предметом іпотеки виступило майно, яке складається з секції, яка розташована в м. Луцьку Волинської області на вул. Сагайдачного в буд. 1 і зазначена за №19. На підставі рішення Господарського суду Волинської області від 23.04.2008 (а.с. 5-12) будівлю гуртожитку по вул. Сагайдачного (Тельмана), 1 визнано обєктом комунальної власності м. Луцька. Рішенням Господарського суду Волинської області від 24.12.2008 (а.с. 13-17), встановлено, що виконуючи повноваження керівника, ліквідатор ЗАТ «Лізинг нерухомість» [PERSON] не передав у комунальну власність територіальної громади міста Луцька, а відчужив належні банкруту ЗАТ «Лізинг нерухомість» обєкти житлового фонду, визначені в переліку секції у гуртожитку №1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку. Відповідно до встановлених обставин, секція №19 у будинку №1 по вул. Сагайдачного в м. Луцьку 30.05.2007 продана з аукціону [PERSON] за 36\~900 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Луцької міської ради від 28.04.2010 № 58/154 «Про прийняття у міську комунальну власність гуртожитку за адресою: м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 1» надано згоду на прийняття у міську комунальну власність будівлі гуртожитку (а.с. 18). 29.06.2011 Луцька міська рада прийняла рішення № 11/111 (а.с. 19), яким передала обєкт комунальної власності гуртожиток, що на вул. Сагайдачного, 1 у м. Луцьку, на баланс ЖКП №7. Оскільки, в 2011 році дане майно було визнано комунальною власністю та передано на баланс ЖКП №7, прокурором міста [PERSON] було подано позов в інтересах держави та територіальної громади міста в собі Луцької міської ради Волинської області до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням суду від 01.04.2013 у даній справі, вимоги позову задоволено та витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] та передано у комунальну власність Луцькій міській раді Волинської області приміщення секції №19 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку Волинської області (а.с. 27-29). Рішення суду, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09.10.2013, набрало законної сили. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Згідно вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки може бути обєкт нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Оскільки, нерухоме майно було передано в іпотеку за іпотечним договором особою, яка незаконно набула права власності на це майно, то такий договір суперечить інтересам законного власника майна. У законного власника майна, Луцької міської ради, було відсутнє волевиявлення на укладення договору іпотеки, і згоди на укладення такого договору міська рада не надавала. Тобто, укладенням оспорюваного позивачем договору іпотеки порушені права Луцької міської ради, як законного власника переданого в іпотеку майна. За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого субєктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Сторона відповідачів клопотала про застосування судом строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність -- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стороною позивача, заперечується пропуск строків позовної давності, на підтвердження чого надано рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23.03.2017 (а.с.30), з якого, як стверджує позивач вони вперше дізналися про реєстрацію обтяження на секцію №19 по вул. Сагайдачного, 1 в м. Луцьку на підставі оспорюваного позивачем іпотечного договору №2904 від 11.04.2007. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач Луцькій міській раді було відомо про порушення її права в зв'язку з укладенням між відповідачами оспорюваного в даній справі договору іпотеки ще в жовтні 2013 році в ході розгляду судом цивільної справи за позовом прокурора м. Луцька в інтересах держави та територіальної громади м. Луцька в особі Луцької міської ради Волинської області до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. А саме, в ухвалі апеляційного суду Волинської області від 09.10.2013 у даній справі, в перегляді якої апеляційним судом брав участь представник Луцької міської ради, чітко зазначено: «Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] придбавши 11 липня 2007 року у [PERSON] секцію №19 по вул. Сагайдачного №1 в м. Луцьку в цей же день уклала договір іпотеки з ПАТ «Укрсиббанк» на цю секцію. З повідомлення банку вбачається, що спірне майно станом на 09 жовтня 2013 року належить [PERSON] і не було реалізоване в погашення кредитних зобов'язань. Також, банк не отримав права власності на спірну секцію гуртожитку». Тобто, Луцькій міській раді було відомо про оспорюваний договір іпотеки ще в жовтні 2013 року. Однак, з позовом до суду про визнання його недійсним позивач звернувся лише 06.04.2017, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed