Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» про поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, вона працювала контролером у ПАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій». Наказом №130 д/с від 19.11.2013 р. її звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП. Зазначає, що звільнено її незаконно, оскільки нею не порушувались вимоги посадової інструкції. Просить скасувати наказ №130 о/с від 19.11.2013 р. та поновити її на роботі на посаді контролера пасажирського автотранспорту у ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій». В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, в обґрунтування надала пояснення аналогічні тим, що викладенні у позові. Додатково пояснила, що 25.10.2013 р. вона не здійснила перевірку безквиткових пасажирів у рейсовому автобусу Луцьк-Будятичі, оскільки одночасно проводила перевірку пасажирів у автобусі Ковель-Нововолинськ, котрий приїхав раніше. Не могла припинити перевірку у даному автобусі та перейти до іншого, оскільки скориставшись її відсутністю, у автобус, в якому вона розпочала перевірку, також могли зайти безквиткові пасажири і начальник автостанції звинувачував би її у не виявленні безквиткових пасажирів уже не в автобусі Луцьк-Будятичі, а в Ковель-Нововолинськ. Оскільки працює лише два контролери, тому вона позбавлена можливості проводити перевірку безквиткових пасажирів одночасно у декількох автобусах. З начальником автобусної станції [PERSON] у неї неприязні відносини, він постійно наголошував, що звільнить її з роботи. Також пропонував написати їй заяву про звільнення за власним бажанням. Її пояснення викладені у протоколі засідання профспілкового комітету не відповідають дійсності. Із змістом протоколу її не ознайомлювали, тому просить не брати їх до уваги. Окрім пояснень [PERSON] жодними доказами не підтверджується обставина наявності у автобусі Луцьк-Будятичі 15 безквиткових пасажирів. Також не відповідає дійсності обставина про 5 безквиткових пасажирів у автобусі Ковель-Трускавець. У даному автобусі було два пасажира, котрі їхали в с. Суходоли, в якому не має зупинки. За розпорядженням начальника автостанції, у разі відсутності зупинки, вона вправі видавати пасажирам чеки та здійснювати посадку, що нею і було зроблено. Просить позов задовольнити. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що [PERSON], після застосування заходу дисциплінарного стягнення, котрий не скасовувався, не виконала обов»язки покладені на неї посадовою інструкцією. Профспілковий комітет дав згоду на звільнення [PERSON] з роботи, котре було здійснено у відповідності до вимог КзпП України, тому слід відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено, [PERSON] 20.03.1992 р. переведена на посаду контролера пасажирського автотранспорту ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій». Дана обставина підтверджується трудовою книжкою виданою на ім»я позивача. Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішньо трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно наказу №130 о/с від 19.11.2013 р. [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Із змісту наказу вбачається, що [PERSON] звільнена за те, що після застосовування заходу дисциплінарного стягнення, не виконала обов»язки, покладені на неї посадовою інструкцією. Зокрема, невиконання обов»язків проявились в тому, що [PERSON] 25.10.2013 р. близько 17 год. 40 хв. на автобусній станції Володимир-Волинський стояла та розмовляла з жінкою за 15 м. від автобуса, в той час, як автобус Луцьк-Будятичі, час відправлення якого 18 год. 45 хв., здійснював посадку 15 безквиткових пасажирів. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 23 вищезазначеної постанови роз'яснив, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Наказом від 06.06.2013 р. №51 о/с підтверджується, що раніше за порушення трудової дисципліни до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, котре у встановленому законом порядку не оскаржувалось, а також не втратило юридичної сили за давністю та не зняте достроково, тому є чинним. З дослідженої судом посадової інструкцієї контролера пасажирського автотранспорту суд встановив, що на контролера покладено обов»язок виявляти і попереджувати безкоштовний проїзд пасажирів, перевіряти в автобусі наявність квитків у пасажирів. Представник відповідача обґрунтовуючи заперечення посилався, що зазначена у наказі від 19.11.2013 р. обставина невиконання 25.10.2013 р. [PERSON] без поважних причин посадових обов»язків, котрі проявились в тому, що вона не виявила та не перевірила наявність квитків у пасажирів рейсового автобуса Луцьк-Будятичі, в якому було 15 безквиткових пасажирів, підтверджується доповідною запискою начальника автобусної станції [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що 25.10.2013 р., близько 17 год. 40 хв. контролер [PERSON] стояла та розмовляла з жінкою, в той час, як рейсовий автобус Луцьк-Будятичі здійснював посадку 15 безквиткових пасажирів. Водночас, поясненнями свідка [PERSON], [PERSON] спростовуються доводи вищевказаного свідка та відповідача. Так, свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] близько 18 год. 30 хв. 25.10.2013 р. на 4 платформі автостанції в м. Володимирі-Волинському здійснювала перевірку квитків у пасажирів на рейсовий автобус Ковель - Нововолинськ, в якому вона їхала. При цьому свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 25.10.2013 р. разом із [PERSON] здійснювала перевірку безквиткових пасажирів у автобусах на автостанції в м. Володимирі-Волинському. Підтвердила, що коли на платформі автостанції знаходився рейсовий автобус Луцьк-Будятичі, [PERSON] стояла поблизу автобуса Ковель-Нововолинськ, однак не бачила чи [PERSON] здійснювала перевірку та виявлення безквиткових пасажирів на автобус Ковель - Нововолинськ. Таким чином, даний свідок не підтвердила доводи відповідача про те, що позивач не здійснювала перевірку безквиткових пасажирів у автобусі Ковель-Нововолинськ та без поважних причин не здійснила перевірку безквиткових пасажирів на автобус Луцьк-Будятичі. Крім того, з пояснень позивача встановлено, що у рейсовому автобусі Луцьк-Будятичі не здійснила перевірку безквиткових пасажирів, оскільки в цей час здійснювала перевірку пасажирів на рейсовому автобусі Ковель-Нововолинськ, що позбавило її можливості одночасно здійснити перевірку безквиткових пасажирів у двох автобусах та виконати вимоги посадової інструкції. Окрім неї у цей час на платформі автостанції знаходилась інший контролер - [PERSON], на котру також покладений обов»язок здійснювати перевірку безквиткоових пасажирів. При цьому представник відповідача, окрім доповідної записки [PERSON] та його пояснень, котрі спростовані поясненнями вищевкзаних свідків, не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх заперечень. Згідно ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Зважаючи на вищевикладене, суд робить висновок, що [PERSON], не маючи можливості одночасно здійснити перевірку безкиткових пасажирів у двох автобусах одночасно, з поважних причин не виконала вимоги посадової інструкції, а тому у відповідача не було підстав для її звільнення згідно п.3 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, наказ про звільнення позивача є незаконним, тому підлягає скасуванню, а [PERSON] слід поновити на посаді контролера пасажирського автотранспорту ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» з 19.11.2013 р. Згідно ч. 3. ст. 10, ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На думку суду, безпідставним є посилання представника відповідача на довідку про результати перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області, оскільки під час даної перевірки жодним чином не перевірялись наявність підстав звільнення, тобто, дійсні причини невиконання [PERSON] обов»язків, покладених на неї трудовим договором. Крім того, суд звертає увагу і на те, що у ст. 40 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноважного ним органу. При цьому, зазначена у наказі підстава звільнення позивача «систематичне порушення технологічного процесу» не передбачена п.3 ст. 40 КЗпП України, а також не вказано, який саме пункт посадової інструкції порушено позивачем. Оскільки позивач довів обставину незаконного звільнення, проте відповідач всупереч вимог наведених вище норм не довів обставину систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов»язків, передбачених трудовим договором, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними, ґрунтуються на вимогах закону та підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача 2532 грн. 10 коп. витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтвердженні судові витрати. Нормами ч.3 ст. 79 ЦУПК України передбачено, що до витрат, пов»язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав суду договір про надання правової допомоги, розрахунок витрат, квитанцію про оплату витрат на правову допомогу. Враховуючи те, що адвокат [PERSON] згідно умов договору уповноважений в суді здійснювати представництво позивача і брав участь в судовому засіданні як представник позивача, а не особа, котра надає правову допомогу, оскільки був допущений як представник позивача, під час розгляду справи задав запитання учасникам, давав пояснення, подавав клопотання, виступав в судових дебатах, тому понесені позивачем витрати у розмірі 1461 грн. 60 коп. є витратами на представництво, а не на правову допомогу, котрі нормою ст. 79 ЦПК України не передбачені, а тому не підлягають до задоволення. Оскільки 1070 грн. 50 коп є витратами на правову допомогу, котрі документально підтвердженні, тому вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved