Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з даним позовом до Приватної фірми «Азурит» в якій просить стягнути з відповідача Приватної фірми «Азурит» на свою користь нараховану, але не виплачену йому заробітну плату за період з 1 січня 2014 року по 30 квітня 2014 року в сумі 5680 гривень, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 322 гривні 57 копійок, заборгованість по виплаті коштів за час перебування у відрядженнях на об'єкті будівництва у 2013 році в сумі 18741 гривня, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 30 квітня 2014 року по 21 липня 2014 року в сумі 5472 гривні, моральної шкоди в сумі 10000 гривень. Після відкриття провадження у справі позивач уточнив позовні вимоги та просить суд зобов'язати в якій просить стягнути відповідача нарахувати йому заробітну плату за січень-квітень 2014 року у сумі 5680 гривень та стягнути цю суму на його користь, а також стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 322 гривні 57 копійок, нараховані, але не виплачені кошти за відрядні та господарські витрати в сумі 13450 гривень 76 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку з 30 квітня 2014 року по 16 вересня 2014 року в сумі 6141 гривня 72 копійки та моральну шкоду в сумі 4000 гривень (а.с.104-108) Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. З жовтня 2010 року він перебував у трудових відносинах з Приватною фірмою «Азурит», остання займана посада - начальник дільниці. У зв'язку з систематичною невиплатою заробітною платою, протягом чотирьох місяців, він з 30 квітня 2014 року звільнився за власним бажання за ст..38 КЗпП України. В порушення вимог ст..116 КЗпП України відповідач не виплатив йому заробітну плату за січень-квітень 2014 року в сумі 5680 гривень: 1420 гривень (розмір заробітної плати за місяць) х 4 (кількість фактично відпрацьованих місяців, за які не отримано заробітну плату). Крім того йому не виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки 322 гривні 57 копійок, а також нараховані відрядні та господарські витрати в сумі 13450 гривень 76 копійок. У зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України суд має стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку. З розрахунково-платіжних відомостей за листопад та грудень 2013 року вбачається, що його заробітна плата склала 2840 гривень, кількість робочих днів становила - 43. Позивачем розрахована середньоденна заробітна плата за листопад, грудень 2013 року в сумі 66,04 гривні. За період з 01.05.2014 року по 16.09.2014 року кількість робочих днів становить 93, а його середній заробіток за час затримки розрахунку за вказаний період становить 6141 гривня 72 копійки. Позивач стверджує, що через невиплату йому відповідачем тривалий час заробітної плати, нездійснення розрахунку з заборгованості на день його звільнення, він був вимушений позичати гроші, що призвело до погіршення відносин з близькими та завдало йому душевних страждань. Його страждання посилились внаслідок дій відповідача, який, відмовивши в наданні довідки про заборгованість із заробітної плати, створював перешкоди позивачу у вирішенні питання судовим порядком. Завдану йому моральну шкоду позивач оцінює в 4000 гривень, які відповідач має йому відшкодувати згідно ст..237-1 КЗпП України. В судове засідання, призначене на 25 вересня 2014 року сторони не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі, відповідно до якої він позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. З урахуванням того, що відповідачем не повідомлені причини неявки представника відповідача, відповідно до вимог ст.ст.169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого розгляду справи позивач не заперечує. Згідно з письмовими запереченнями відповідача від 22.08.2014 року ПФ «Азурит» вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню (а.с.31-36). Відповідач стверджує, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Заробітна плата за грудень 2013 року виплачена позивачу 18.03.2014 року, а з січня 2014 року були призупинені роботи по діючих контрактах в зв'язку зі складним економічним та політичним становищем в країні та з метою запобігти скороченню чисельності працівників підприємства, їх було переведено на особливий режим роботи, в тому числі позивача, в зв'язку з чим нарахування заробітної плати не проводилось. Ці обставини були відомі позивачу, який, знаючи скрутний фінансовий стан підприємства та відсутність замовлень, з роботи не звільнявся, подав заяву про звільнення 30 квітня 2014 року. За час, який позивач не працював, йому нараховані 8 днів щорічної відпустки, а також 2 дні невикористаної відпустки за попередній місяць. Тому на момент звільнення перед позивачем утворилась заборгованість за невикористані дні щорічної відпустки, яка становить 322 гривні 57 копійок. Відповідач стверджує, що кошти на відрядження та господарські відносини не відносяться до фонду заробітної плати, а є окремими виплатами, та що відповідно до наказів про відрядження та звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за 2013 рік, позивачу було нараховано 33786 гривень 76 копійок добових та господарських витрат, з яких виплачено 20336 гривень, вимушена заборгованість перед позивачем складає 13450 гривень 76 копійок. Відповідач вважає, що позивачем не зазначено, в чому полягає моральна шкода, якими конкретно неправомірними діями відповідача вона заподіяна, твердження щодо душевних страждань вважає голослівними. Дослідивши письмові заперечення відповідача та надані ним на вимогу суду письмові документи, а також матеріали цивільної справи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував з відповідачем Приватною фірмою «Азурит» в трудових відносинах з 01 жовтня 2010 року по 30 квітня 2014 року включно, та був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України відповідно до наказу №19-к від 30.04.2014 року, що підтверджується даними його трудової книжки серії АС №804416 (а.с.5-6). Відповідачем визнана та обставина, що на день звільнення за позивачем рахувалась заборгованість з компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 322 гривні 57 копійок, а також заборгованість з нарахованих коштів на відрядні та господарські витрати в сумі 13450 гривень 76 копійок, що також підтверджується наказами про відрядження, посвідченнями про відрядження, звітами про використання коштів, виданих на відрядження, платіжними відомостями та розрахунково-платіжними відомостями за період січень 2013 - квітень 2014 року включно (а.с.31-36,37-98) Проте, з дослідженої в судовому засіданні розрахунково-платіжної відомості № НЗП-000005 за квітень 2014 року встановлено, що за квітень [PERSON] нарахована заробітна плата за 1 робочий день в сумі 67 гривень 62 копійки та компенсація за 10 днів невикористаної чергової відпустки в сумі 267 гривень, що з урахуванням утримання єдиного соціального внеску в сумі 12 гривень 05 копійок становить 322гривні 57 копійок (а.с.69). Відповідно до ч. 1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок При цьому за змістом ч.2 вказаної статті в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З письмових заперечень відповідача встановлено, що [PERSON] звернувся до директора ПФ «Азурит» з заявою про припинення трудових відносин та 30 квітня 2014 року наказом по підприємству був звільнений з посади начальника дільниці, про що також свідчить запис в трудовій книжці позивача (а.с.6,33). Будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач звернувся до підприємства за трудовою книжкою та з вимогою про розрахунок, в інший день, а не в день свого звільнення 30 квітня 2014 року, відповідачем суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Крім того, з дослідженої в судовому засіданні розрахунково-платіжної відомості № НЗП-000005 за квітень 2014 року встановлено, що [PERSON] відпрацьовано 1 день, що з урахуванням тверджень відповідача про те, що в цей період відповідач був переведений на особливий режим роботи, на роботу не ходив і заробітна плата йому не нараховувалась, на думку суду підтверджує ту обставину, що в день звільнення позивач звернувся на підприємство за отримання трудової книжки та розрахунком (а.с.69). Таким чином, в день його звільнення позивачу мали бути виплачені неоспорювані відповідачем належні позивачу суми, а саме: компенсація за невикористані дні щорічної відпустки та нарахована заробітна плата за 1 день квітня 2014 року в сумі 322 гривні 57 копійок, а також кошти на відрядні та господарські витрати в сумі 13450 гривень 76 копійок. Проте відповідачем цих вимог чинного законодавства дотримано не було. Відповідно до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.2 вказаної статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Так, з пояснень сторін, а також з досліджених в судовому засіданні розрахунково-платіжних відомостей за період січень - квітень 2014 року включно встановлено, що в цей період позивачу враховано лише один робочий день в квітні-місяці 2014 року (а.с.66-69). Будь-яких належних і допустимих доказів, що підтверджують доводи заперечення відповідача, що позивач в числі інших працівників ПФ «Азурит» був переведений на особливий режим роботи, а також на якій підставі це було зроблено, суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідно до ч.1 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Відповідно до ч.4 вказаної статті власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За змістом ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до вимог ч.2 та 3 ст.97 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідачем було дотримано зазначених вимог чинного трудового законодавства суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття. З заяви позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог від 15 вересня 2014 року встановлено, що ним не оспорюється той факт, що в період січень-квітень 2014 року він фактично не працював, в зв'язку з чим йому не проводилося табелювання відпрацьованих днів (а.с.104-108). Будь-яких належних і допустимих доказів, що простой в роботі позивача [PERSON] відбувся з вини самого позивача, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Крім того, згідно з письмовими запереченнями відповідача з січня 2014 року були призупинені роботи підприємства по діючих контрактах в зв'язку зі складеним економічним та політичним становищем в країні (а.с.31-36). Відповідно до ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Розмір тарифної ставки (посадового окладу) позивача згідно з даними розрахунково-платіжних відомостей за період січень - грудень 2013 року становить 1420 гривень (а.с.54-65). Таким чином, відповідач згідно вимог ч.1 ст.113 КЗпП України в період простою січень-квітень 2014 року, що відбувся не з вини позивача,був зобов'язаний нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату в розмірі, не нижчому від двох третин його тарифної ставки, тобто не меншому ніж по 946 гривень 67 копійок за кожен місяць простою без урахування сум податків і обов'язкових платежів, що підлягають утриманню роботодавцем (1420грн./ 3 х 2= 946,67грн.). Таким чином, внаслідок невиплати відповідачем розрахункових коштів позивачу у день його звільнення, відповідач зобов'язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки їх виплати. Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, і даних про заробітну плату позивача, наведених розрахунково-платіжних відомостях ПФ «Азурит». Відповідно до пункту 8 Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Так, середньоденна заробітна плата позивача згідно з даними про нараховану йому заробітну плату за березень-квітень 2014 року без урахування сум податків і обов'язкових платежів, що підлягають утриманню роботодавцем, становила 67 гривень 62 копійки (а.с.68-69). Кількість робочих днів за вказаний позивачем період затримки розрахунку з 01.05.2014 року по 16.09.2014 року складає 93 робочих дні (травень -19 днів, червень - 19 днів, липень - 23 дні, серпень -20 днів, вересень, по 16.09.2014 року включно, - 12,). З урахуванням вимог ч.1 ст.11 ЦПК України позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог за вказаний позивачем період затримки розрахунку з 01.05.20154 року по 16.09.2014 року включно в кількості 93 робочих днів та виходячи із розрахованого позивачем середньоденного заробітку в сумі 66 гривень 04 копійки, на загальну суму 6141 гривня 72 копійки (66,04грн. х 93дні = 6141,72 грн.). З урахуванням усього вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] в частині майнових вимог підлягає частковому задоволенню, а саме в частині зобов'язання нарахувати йому та стягнути заробітну плату за січень-квітень 2014 року підлягають частковому задоволенню в розмірі не нижчому від двох третин його тарифної ставки, тобто не меншому ніж по 946 гривень 67 копійок за кожен місяць, а всього за чотири місяці не меншому ніж 3786 гривень 68 копійок без урахування сум податків і обов'язкових платежів, що підлягають утриманню роботодавцем; а також підлягають задоволенню в повному обсязі вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та нарахованої заробітної плати за 1 день квітня 2014 року в сумі 322 гривні 57 копійок, а також кошти на відрядні та господарські витрати в сумі 13450 гривень 76 копійок, та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.05.2014 року по 16.09.2014 року включно в сумі 6141 гривня 72 копійки Щодо вимог позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди в розмірі 4000 гривень, суд прийшов до висновку, що позивачем в цій частині належним чином не обґрунтовано розмір відшкодування завданих йому моральних страждань у в зв'язку з порушенням відповідачем його трудових прав на отримання належної йому винагороди за працю та розрахунку при звільненні. Відповідно до вимог ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд виходить з того, що позивачем доведено той факт, що внаслідок порушення його законних прав відповідачем він був вимушений неодноразово звертатись до відповідача за отриманням довідок, а також з позовом до суду для захисту своїх порушених прав, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте, враховуючи, що встановлення судом факту порушення відповідачем прав позивача є певним відшкодуванням завданої позивачу моральної шкоди, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд прийшов до переконання, що розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди слід визначити в розмірі його тарифної ставки в сумі 1420 гривень, що не перевищуватиме 15% від загальної вартості задоволених судом майнових вимог та буде достатнім відшкодуванням завданих позивачу моральних страждань. Судові витрати по даній справі складає судовий збір в сумі 243 гривні 60 копійок за майновим позовом та 243 гривні 60 копійок за немайновим позовом, а всього на загальну суму 487 гривень 20 копійок. В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд зобов'язаний допустити негайне виконання рішення про присудження працівникові заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial