Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на самочинне будівництво, а саме - житлову прибудову площею 51,6 кв.м. і тамбур площею 3,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просить їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Державної архітектурно-будівельної інспекції України Лесишак І.М. просив відмовити в задоволенні позову. В судове засідання представник відповідача Підкамінської селищної ради не з»явився, проте, суду представлено листа селищного голови про розгляд справи у відсутності їх представника. В судовому засіданні третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] просили відмовити в задоволенні вимог позивача. Взявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду документи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Встановлено, що у квітні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Свої вимоги він обґрунтував тим, що вказане самочинне будівництво знаходиться на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності, воно не порушує права інших осіб та не має порушень вимог будівельних норм України. В судовому засіданні до участі у справі залучено в якості співвідповідачів Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Львівській області. Також судом залучено до участі у справі як третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлової квартири за адресою: [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 800935 від 18.06.2003 року (т. 1 а.с. 7) та не заперечується учасниками судового засідання. У цій квартирі [PERSON] проживає. Також [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0352 га, цільове призначення якої - ведення особистого селянського господарства, що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], що виданий 13.07.2012 року (а.с. 8). Учасники судового засідання не заперечують цього факту. Ця земельна ділянка межує з будинком [ADDRESS]. На цій ділянці [PERSON] спорудив прибудову, загальна площа якої становить 51,6кв.м. і тамбур площею 3,3 кв. м. Судом встановлено, що вказана добудова є самочинним будівництвом, оскільки споруджена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та без належно затвердженого проекту. Як встановлено судом, [PERSON] з метою прийняття вищевказаної прибудови в експлуатацію звертався у Інспекцію Державного Архітектурно-Будівельного контролю у Львівській області із Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, однак у її реєстрації було фактично відмовлено. 01.03.2013 року посадовими особами інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області із залученням землевпорядника Підкамінської селищної ради [PERSON], дільничого інспектора Бродівського РВ ГУ МВС України у Львівській області лейтенанта міліції [PERSON], скаржниці [PERSON], у присутності забудовника [PERSON] відповідно до ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та згідно із Порядком здійснення державного-архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011р. № 553, на підставі направлення на здійснення позапланової перевірки від 25.02.2013р. № 05-88-з/н, наказу Інспекції ДАБК у Львівській області від 25.02.2013р. № 94-пз, звернення гр. [PERSON] - проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил гр. [PERSON] на об'єкті будівництва з прибудови до квартири [ADDRESS]. У відповідності до ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та згідно із Порядком здійснення державного-архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 553 проведено позапланову перевірку виконання вимог припису № 10/1-ф від 01.03.2012 року [PERSON] на об'єкті будівництва з прибудови до квартири [ADDRESS]. За результатами перевірки встановлено, що припис № 10/1-ф від 01.03.2013 року не виконано, чим порушено п.3 ч.4 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», та п.14 абз. 3 Постанови КМУ 553 від 23.05.2011 року, якою затверджено «Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю». Під час перевірки встановлено порушення п.3 ч.4 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.14 абз.3 Постанови КМУ 553 від 23.05.2011р. якою затверджено «Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю», а саме гр. [PERSON] не виконав вимоги припису № 10/1-ф від 01.03.2013р. Відповідно до п.14 абз.3 Постанови КМУ 553 від 23.05.2011р. якою затверджено «Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю» - суб'єкт містобудування, щодо якого здійснюється державний архітектурно-будівельний контроль, зобов'язаний виконувати вимоги інспекції щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності. Відповідно до ч. 2ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Крім того, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Тому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України(про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed