Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів Київської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування пункту 909 Додатку 1 до рішення Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва»; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, площею - 0,0997 га, розташована по [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер - [NUMBER], виданого [PERSON] і зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2009 року за №07-7-05089; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею - 0,0997 га, розташованої по [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер - [NUMBER], укладеного 26.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON], а також відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на зазначену земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею - 0,0997 га, розташованої по [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер - [NUMBER] першим власником вказаної земельної ділянки - [PERSON], не розроблявся, контролюючими органами не розглядався та не погоджувався, а проект рішення Київської міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не готувався та на розгляд до Київської міської ради не направлявся, що, на думку позивача, свідчить про те, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є незаконним та прийняте з порушенням встановленої Земельним Кодексом України процедури, відповідно і правовстановлювальний документ (державний акт на право власності на земельну ділянку), який був виданий [PERSON], на підставі даного рішення органу місцевого самоврядування та укладений правочин (договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 22 лютого 2010 року) між [PERSON] та [PERSON] також є недійсними. Крім того, на думку позивача, землевпорядна експертиза проекту землеустрою та містобудівної документації не проводилась, також оспорюваним рішенням Київської міської ради внесено зміни до Генерального плану міста Києва без проведення обов'язкової державної екологічної експертизи документації. Окрім цього, позивач зазначає, що при прийнятті оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування, Київська міська рада діяла без врахування публічних інтересів територіальної громади м. Києва, без інформування громадськості через засоби масової інформації про заплановану зміну цільового призначення земельних ділянок та про заплановану передачу цих земельних ділянок у приватну власність, при затвердженні містобудівного обґрунтування та внесенні змін до Генерального плану були порушені також громадські і приватні інтереси. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, з урахуванням уточнень до позову, у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач - Київська міська рада в судове засідання не забезпечила явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, з невідомих для суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом в установлений законом порядок. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні не визнали позовні вимоги в повному обсязі, подали до суду письмові заперечення проти цивільного позову та просили суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі посилаючись на те, що 22 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON], укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею - 0,0997 ГА, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві. Зі змісту зазначеного правочину вбачається те, що [PERSON] придбано земельну ділянку, площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві за реальною ціною 266 119 грн. На правовстановлюючому документі - державному акті на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07-7-05089, нотаріусом відповідно до Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», проставлено відповідну відмітку про перехід права власності на земельну ділянку від продавця [PERSON] до покупця [PERSON], а в подальшому, а саме 15 листопада 2014 року право власності на земельну ділянку, площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, було зареєстроване [PERSON] в реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві та ним було одержано витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2014 року. Відповідач також зазначає, що на момент придбання спірної земельної ділянки, тобто станом на 22 лютого 2010 року, він об'єктивно не знав та не міг знати про те, що існують проблеми правового характеру щодо придбаної ним за відплатним договором вказаної земельної ділянки, це нерухоме майно він придбав у [PERSON], який не був на момент укладення договору купівлі-продажу та не є на даний час його знайомим, в жодних родинних відносинах він з продавцем вказаної земельної ділянки не перебував та не перебуває на даний час, земельну ділянку він придбав за відплатним договором за реальною ціною 266 119 грн., про що безпосередньо зазначено в 2.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.02.2010 року, тобто в силу диспозиції ч.1 ст.388 ЦК України він вважає себе добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що пунктом 909 Додатку 1 рішення Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва», [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві. На виконання вищевказаного рішення Київської міської Ради [PERSON], відповідно до п.9 ст.118 та ст.ст.125,126 ЗК України, (в редакції Закону, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а також наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року №43 та який зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 04 червня 1999 року за №354/3647 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» (який діяв на момент спірних правовідносин), видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, серія [NUMBER] який 22.12.2009 року зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №07-7-05-089. В подальшому, 22 лютого 2010 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав про відсутність проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність та відсутність погодження з контролюючими органами проекту відведення спірної земельної ділянки, відсутність землевпорядної експертизи цього проекту землеустрою та містобудівної документації, а також те, що проект Київської міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації не був виготовлений та на розгляд Київській міській раді не був направлений, разом з тим, слід зазначити, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України на обґрунтування та підтвердження вищевказаних обставин. Як вбачається, з листа ПП «[PERSON]» від 08.06.2015 р., в період з вересня по грудень 2008 р. ПП «[PERSON]» було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам Україи для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у мікрорайоні «Жуляни» в кварталі обмеженому [ADDRESS] у Голосіївському районі м. Києва, у т.ч. щодо відведення земельної ділянки [PERSON], площею 0,0097 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS]. Підставою для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок було доручення заступника Київського міського голови - секретаря Київської міської ради та технічне завдання на розроблення відповідної документації із землеустрою. Оскільки земельні ділянки, стосовно яких повинні розроблятися проекти землеустрою згідно з детальним планом території мікрорайону «Жуляни», розташовані поряд - проекти їх відведення були об'єднанні в одну кадастрову справу №А-14203 і замовником на розробку проекту землеустрою виступало об'єднання громадян забудовників мікрорайону «Жуляни». Погоджена документація із землеустрою була направлена до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) для розгляду та підготовки відповідного проекту рішення Київради відповідно до Регламенту розгляду питань щодо набуття та реалізації права користування землею в м. Києві, затвердженого рішенням Київради від 15.07.2004 р. №457/1867. На виконання ухвали суду від 05.05.2015 року Київська міська рада надала копію протоколу засідання постійної комісії з питань земельних відносин, містобудування та архітектури від 09.12.2008 р. №19, згідно з яким на засіданні постійної комісії розглядалась кадастрова справа №А-14203 та відповідний проект рішення Київської міської ради «Про передачу громадян України земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у мікрорайоні «Жуляни» та ухвалено одностайне рішення про його підтримку («за» - 18, «проти» - немає, «утрималися» - немає). Проект рішення Київської міської ради та кадастрова справа №А-14203 розглядалося також на пленарному засіданні сесії Київської міської ради від 18.12.2008 р., про що свідчить стенограма пленарного засідання. Тобто, з вказаних листів вбачається, що проект землеустрою (технічна документація) земельної ділянки, площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, був розроблений землевпорядною організацією ПП «[PERSON]» та існував, а тому, доводи та твердження позивача щодо відсутності зазначеного проекту землеустрою спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, в ході розгляду справи, позивачем не доведено та не обґрунтовано, якою ж саме перевіркою прокуратури достовірно встановлено, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не розроблявся, контролюючими органами не розглядався та не погоджувався, землевпорядна експертиза проекту землеустрою та містобудівної документації не проводилась, а проект рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не був виготовлений та на розгляд Київської міської ради не направлений. Також, в судовому засіданні представником позивача не доведено та не обґрунтовано наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею - 0,0997 га, розташована по [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер [NUMBER], що був виданий [PERSON] і зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2009 року за №07-7-05089, а так само і наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею - 0,0997 га, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер - [NUMBER], укладеного 22.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України відповідна рада, а в даному випадку Київська міська рада, має право розпоряджатися землями територіальних громад, яким вона користується шляхом: передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування і вилучення їх із земель комунальної власності; викупу земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади; організації землеустрою; координації діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного й екологічного законодавства; обмеження, тимчасової заборони (зупинення) використання земель громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовки висновків щодо вилучення (викупу) і надання земельних ділянок; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж міста; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону, тобто власником земель, що є у комунальної власності є відповідна територіальна громада (сільська, селищна, міська, районна чи обласна) Ради. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позов пред'явлений до одного із відповідачів - Київської міської Ради, яка, як власник та розпорядник земель, що перебувають у комунальній власності з позовом про витребування майна до суду не зверталась, а згідно з приписами ст.ст.330,388 ЦК України та роз'ясненнями, що були надані в п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право на витребування майна з чужого незаконного володіння має лише власник (титульний володілець). Представник позивача, надаючи свої пояснення на обґрунтування позовних вимог зазначила лише, що під час проведення перевірки законності рішення II сесії IV скликання Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» прокуратурою було виявлено ряд порушень вимог Земельного законодавства України за результатами якої в березні 2010 року внесено протест на зазначене рішення органу місцевого самоврядування та подано адміністративний позов до окружного адміністративного суду м. Києва, однак жодного письмового доказу результатів вказаної перевірки позивачем надано не було та матеріали цивільної справи таких доказів не містять. Згідно з ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не визнання правочину недійсним, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України. Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Такі правові позиції відображені і в рішеннях (ухвалах) колегії суддів судової палати Верховного Суду України, зокрема в : рішенні від 14.11.2007 року, ухвалі від 26.06.2008 року, ухвалі від 11.03.2009 року, ухвалі від 15.04.2009 року, ухвалі від 20.05.2009 року, ухвалі від 01.07.2009 року, ухвалі від 02.12.2009 року, ухвалі від 10.02.2010 року, ухвалі від 22.03.2010 року, ухвалі від 21.04.2010 року, ухвалі від 16.06.2010 року, рішенні від 19.01.2011 року, та рішеннях (ухвалах) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в : ухвалі від 23.11.2011 року, ухвалі від 11.04.2012 року, ухвалі від 21.03.2011 року, ухвалі від 12.08.2011 року, рішенні від 04.07.2012 року, ухвалі від 28.12.2011 року, ухвалі від 07.09.2011 року, ухвалі від 21.03.2012 року, ухвалі від 12.07.2012 року, ухвалі від 13.04.2011 року та в ухвалі від 06.06.2012 року. Окрім цього, такі ж висновки закладені і в Постановах Верховного Суду України за №6-107цс12 від 07 листопада 2012 року, №6-53цс12 від 31 лютого 2012 року, №6-58цс13-1 від 26 червня 2013 року, №6-25цс12 від 25 квітня 2012 року, №6-15цс12 від 18 квітня 2012 року та №3-103гс11 від 17 лютого 2011 року, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином, суд надходить до висновку, що відповідач [PERSON], як власник спірної земельної ділянки, площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, на момент придбання останньої, тобто станом на 22 листопада 2010 року, об'єктивно не знав та не міг знати про те, існують якісь проблеми правового характеру щодо придбаної ним за відплатним договором спірної земельної ділянки за ціною 266 199 грн., про що безпосередньо зазначено в 2.2. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.11.2010 року. Тобто, в силу диспозиції ч.1 ст.388 ЦК України він є добросовісним набувачем, а вказані обставини не спростовані позивачем жодними належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. Крім того, як на підставу для визнання недійсними оспорюваного правочину, позивач посилається на те, що на відсутність у відповідачів на момент його укладення повноважень щодо володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема це : 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проаналізувавши всі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна - земельної ділянки від 22.11.2010 року), суд приходить до висновку, що в момент укладення оспорюваного правочину сторонами зазначеного правочину, тобто продавцем та покупцем, було дотримані всі необхідні та істотні умови, встановлені чинним законодавством України, для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - земельної ділянки від 22.11.2010 року. Зокрема, сторонами оспорюваного правочину досягнуто згоди щодо предмету договору (земельної ділянки, площею - 0,0997 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві) та узгоджена ціна зазначеного нерухомого майна, що добровільно визначена сторонами в розмірі 266 199 грн. Таким чином, перехід права власності на спірну земельну ділянку між сторонами правочину відбувсь на підставі відплатного договору в установленому законом порядку. Відповідачі на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, пов'язаних з відчуженням спірної земельної ділянки, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була отримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема його письмовості, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що витікає із самого змісту зазначеного правочину, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, а тому були відсутні жодні обмеження для його посвідчення. Жодних допустимих та належних доказів, які б спростували вказані обставини стороною позивача суду надано не було. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Стосовно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2011 року у справі №2а-16462/10/2670, суд вважає за необхідне зазначити наступне. На момент розгляду справи та прийняття постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2011 року у справі №2а-16462/10/2670, власником спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.11.2010 року вже була інша особа, а саме - [PERSON], який не був залучений до участі в даній справі, чим на думку відповідача було порушено його права вже, як власника вказаної земельної ділянки. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2015 року у справі №2а-16462/10/2670 апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON], подані на вказану вище постанову,задоволені повністю, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2011 року у справі №2а-16462/10/2670, за адміністративним позовом позивача - заступника прокурора м. Києва в інтересах Держави в особі Державного агентства земельних ресурсів до відповідача - Київської міської Ради та третіх осіб - [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON],[PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення II сесії IV скликання Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» скасована, а провадження у вказаній справі закрито з підстав п.1 ч.1 ст.157 КАС України, а відповідно після скасування 02 липня 2015 року вказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2011 року не може розцінюватись як доказ в розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: dismissed