Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач, звернувся в суд із позовною заявою про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зокрема квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що саме позивач є власником квартири [ADDRESS] . Крім позивача у вказаному будинку зареєстровані також і відповідачі. Відповідно до тверджень позивача, у вказаному будинку відповідачі не проживають понад двадцять років, однак реєстрація місця їх проживання залишається за даною адресою. Як вбачається із поданої до суду позовної заяви, на думку позивача, відповідачі втратили інтерес до даного житлового приміщення, як до місця свого постійного проживання. Крім того, їх реєстрація у даному будинку тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які ж відповідачі не оплачують. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування будинком у зв`язку із реєстрацією в ній відповідачів, він звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не прибула, при цьому подавши суду заяву за змістом якої просила позовні вимоги задовольнити, а справу розглядати у її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Відповідно до витягів про реєстрацію права власності та витягів з Державного реєстру правочинів, копій договору дарування частини квартири від 29.11.2005 року та договору дарування від 07.09.2012 року (а.с.4-9 ) власником квартири [ADDRESS] є позивач. В спірному будинку, окрім позивача на даний час зареєстровані відповідачі, що підтверджується довідкою №02-02/12420 від 17.09.2019 року, копію якої долучено до матеріалів справи. У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що відповідачі у будинку останні 20 років не проживають, обов`язків по оплаті комунальних послуг жодних не здійснюють, у зв`язку з чим просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, відповідно до ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як визначено нормами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як визначено ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірний будинок, що в свою чергу включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку і порушується на даний час. Факт не проживання відповідачів в спірній квартирі понад 1 рік підтверджується безпосередньо заявою, відповідно до якої відповідачі вже значний період часу не проживають у вказаному будинку, а також той факт, що відповідач не бере участі у оплаті комунальних послуг та веденні господарства, в той же час факт реєстрації місця проживання відповідача за вказаною вище адресою несе додаткові витрати для позивача по оплаті житлово-комунальних послуг. Крім того, судом встановлено, що будь-яких перешкод позивач у користуванні спірним будинком відповідачам не створює. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставними, обґрунтованими і такими, що підлягає задоволенню. В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати покладаються на відповідачів, згідно до ст. 141 ЦПК України . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved