Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Олександр Олександрович про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на таке. 23.02.2019 р. позивач подарував відповідачу земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , площею 2,4674 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури». Позивач вказує, що він будучи особою похилого віку, інвалідом 2-ї групи, страждає на хронічні захворювання, пов`язані, в т.ч. і з розладами психіки, отримавши від відповідача запевнення в тому, що відповідач буде надавати йому матеріальну допомогу, добросовісно помилявся щодо правової суті укладеного договору, вважаючи, що, у даному випадку, ним укладається не договір дарування, а договір довічного утримання. Крім того, вказував, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020р. визнано недійсним договір дарування житлової будівлі, що знаходиться в [ADDRESS] (тобто за адресою знаходження земельної ділянки, договір дарування якої оскаржується в даному позові) внаслідок вчинення його під впливом помилки. Тому, на підставі ст.229 ЦК України, просив визнати вказаний договір недійсним. Представник відповідача адвокат Михайлюк М.О надав суду відзив на позов, в якому просив у позові відмовити, вважав його необґрунтованим, безпідставним. Зазначив, що обставини позову не доводяться жодним належним та допустим доказом. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Сирота М.І. позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові. Від допиту свідка [PERSON] - відмовилися. Відповідач в судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Шваюк П.В. в судовому засідання позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначав, що жодних домовленостей відповідача з позивачем щодо надання утримання взамін отримання в дар земельної ділянки - не було. Звернув увагу суду, що договір дарування був укладений позивачем з представником відповідача, саме з особою [PERSON] , яка є дружиною позивача та мамою відповідача. Третя особа: Приватний нотаріус Вижницького районного нотаріального округу Штефюк О.О. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Третя особа: [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнав, вказував на те, що до 2018 року проживав з батьком в Миколаєві . Позивач є його дідом. Позивач добровільно уклав договір дарування. Зазначав, що батька на момент укладення договору дарування не було в смт. Берегомет, а від його імені діяла бабуся [PERSON] . Третя особа: [PERSON] позовні вимоги підтримав. Просив визнати недійсним договір дарування. Суд, заслухавши пояснення учасника справи, представників дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про відмову у задоволені позову з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23.02.2019 року приватний нотаріус Вижницького державного нотаріального округу Штефюк О.О. посвідчив договір дарування, відповідно до якого позивач подарував, а відповідач прийняв в дар земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , площею 2,4674 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури». З договору вбачаєтся, що відповідач [PERSON] особисто не був присутнім під час укладення оспорюваного договору дарування, а від його імені за дорученням діяла [PERSON] . Згідно медичної експертизи позивач [PERSON] переніс інсульт (2008 рік) у вигляді дисциркуляторної енцефалопатії, яка полягає в недостатності кровообігу в судинах головного мозку, що призвело до порушення його функцій та до його структурних змін, проблем із зором - початкова катаракта очей - ангиосклероз сітківки обох очей, симптоми Самлюса II, симптоми Гвіста , проблеми із стравоходом - двертикул стравоходу, еритематозна (гіперемія) гастропатія, артеріальна гіпертензія, атеросклероз аорти, дегенеративні зміни аортального клапану, мітрального клапану, фіброз стінок клапанів, тобто клапанні вади серці. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №111 від 20.11.2019 року призначеного на підставі ухвали Вижницького районного суду Чернівецької області від 18.10.2019 року відносно позивача [PERSON] , вказано, що [PERSON] на даний час виявляє ознаки психічного розладу у формі розладу особистості та поведінки органічного ґенезу. З урахуванням даних матеріалів цивільної справи та даних теперішнього психіатричного огляду для більш детальнішого, тривалішого, всебічного обстеження та прийняття остаточного експертного рішення, [PERSON] рекомендовано проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Разом з тим висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи до позову не додано. Постановою Верховного Суду від 24.03.2021 по праві № 713/883/19 скасовано постанову Чернівецького апеляційного суду від 16.09.2020р., на яку посилався позивач як на підставу свого позову. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки суд керується постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), в якій зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19), на які посилається заявник. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Згідно з договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року в справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19), на які посилається заявник. З врахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що оспорюваний договір дарування від імені відповідача укладала [PERSON] , суд знаходить доведеним що позивач [PERSON] усвідомлено укладав оспорюваний договір дарування та розумів наслідки укладення договору. Подальше виникнення суперечностей та конфліктів щодо умов використання майна, що було предметом договором дарування, не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним. Також похилий вік та стан здоров`я [PERSON] не свідчать, що позивач неправильно сприйняв фактичні обставини оспорюваного правочину. За обставинами справи у той же період позивач вчиняв інші правочини, які нотаріально посвідчувалися. Отже, позивач діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування та безоплатно передає земельну ділянку [PERSON] . У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року в справі № 6-372цс16 суд зазначив, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Разом з тим, доказів недійсності договору дарування, внаслідок вчинення його під впливом помилки позивач суду не надав. Виходячи з викладеного суд знаходить, що позов є необгрунтованим та у його задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з того, що відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є являється інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченням серії № [NUMBER] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed