Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

Позивач звернувся в вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликався на те, що 17.11.2013р. він придбав у відповідача автомобіль VOLKSWAGEN L80, 1997р.в., колір - білий, фургон - С, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач вказав, що він володіє даним транспортним засобом на підставі Свідоцтва про реєстрацію АТЗ серія [NUMBER] виданого 13.07.2010р. на його ім'я органами МРЕВ ДАІ. [PERSON] зобов'язувався на підставі вищезазначеного свідоцтва зняти автомобіль з реєстрації в органам МРЕВ ДАІ. В той же день [PERSON] була надана розписка, в якій він вказав, що продав позивачу вищезазначений автомобіль та отримав кошти в сумі 62800грн. Після цього відповідач передав йому автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Фактично між ними виникли відносини договору купівлі-продажу. Проте [PERSON] автомобіль з реєстрації в органах МРЕВ ДАІ не зняв, договірні зобов'язання не виконав. 18.11.2013р. відповідач повідомив йому, що занятий і немає часу цим займатись. В подальшому [PERSON] дав йому довіреність, якою уповноважив його вчиняти від його імені будь-які дії щодо управління та розпорядження автомобілем VOLKSWAGEN L80. Вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що порушують його права та обмежують його у користуванні автомобілем, оскільки він сплатив гроші за товар, але не може ним користуватись у повному обсязі. Тому просив визнати укладеним договір купівлі-продажу від 17.11.2013р. спірного автомобіля між ним та [PERSON] та визнати його власником вказаного автомобіля, а також стягнути судові витрати з відповідача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покладаючись на викладені в заяві обставини. Просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 31.03.2014р. позовні вимоги визнав. В судове засідання 08.04.2014р. відповідач не з'явився, однак подав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутності. Заслухавши представника позивача, враховуючи пояснення відповідача, які надані ним в судовому засіданні 31.03.2014р., дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає наступне. Судом встановлено, що власником автомобіля марки «VOLKSWAGEN L80», 1997р.в., колір - білий, фургон - С, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], є відповідач [PERSON] Дана обставина підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.6). Згідно вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з довіреності від 18.02.2014р. відповідач [PERSON] на підставі довіреності уповноважив позивача [PERSON] експлуатувати та розпоряджатися належним йому транспортним засобом марки VOLKSWAGEN L80», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.5). Згідно розписки від 17.11.2013р. (а.с.4) відповідач в рахунок оплати вартості спірного автомобіля отримав від позивача грошові кошти в сумі 62800грн., однак про те, як зазначив позивач у позові, що він продав належний йому автомобіль позивачу - [PERSON] не у розписці не вказав. В розписці ж йдеться тільки про намір сторін укласти договір купівлі-продажу про відчуження транспортного засобу, а не про його укладення. Як вбачається з матеріалів справи та з пояснень представника позивача договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу між [PERSON] та [PERSON] так і не було укладено. Сам факт наявності розписки та довіреності не є підставою для визнання укладеним договору купівлі-продажу, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Крім цього, суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] зобов'язувався на підставі вищезазначеного свідоцтва зняти автомобіль з реєстрації в органам МРЕВ ДАІ, оскільки як вбачається з вказаної вище довіреності останній уповноважив на вчинення цих дій саме позивача по справі. Даних про те, що позивач цим правом скористався або у нього при цьому виникли труднощі суду не подано. Наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог обставини не дають суду підстав дійти до висновку про те, що сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Суд також вважає, що визнання відповідачем позову фактично спростовує наявність між ними будь-якого спору, як не зрозумілими для суду залишається і ті обставини, які перешкоджають власнику транспортного засобу зняти спірний автомобіль з обліку в органах ДАІ і укласти в установленому законом порядку договір про відчуження такого. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином суд вважає, що підстав для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеним немає, оскільки такий договір у встановленому законом порядку між сторонами не укладався. Що стосується вимоги позивача про визнання за ним права власності на автомобіль, то така вимога також не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Позивачем та його представником не наведено суду підстав набуття [PERSON] права власності на даний транспортний засіб. Відтак, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed