Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського районного відділу Харківського головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 22 грудня 2010 року він уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2095, за яким придбав у відповідача квартиру. Відповідно до п. 1 цього договору відповідач передав позивачу у власність квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 66,3 кв. м., у тому числі, житловою площею 42,1 кв. м. та сплатив за неї обумовлену в цьому договорі грошову суму у розмірі 216000,00 гривень. На момент укладання договору, відповідач [PERSON] був зареєстрований у зазначеній квартирі, але пообіцяв, що після підписання договору купівлі-продажу зніметься з реєстрації, і не чинитиме перешкод позивачу у володіння квартирою. Також, позивач зазначив, що пунктом 9 договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2010 року встановлено: «продавець під час оформлення цього договору передає покупцеві технічний паспорт на квартиру та ключі від квартири і надає квартиру для вільного безперешкодного користування та володіння покупцем». 14 січня 2011 року, Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстроване право власності позивача на вищезазначену квартиру. До теперішнього часу позивач не може вільно володіти, користуватися та розпоряджатися придбаною квартирою. Відповідач, [PERSON], всупереч договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2010 року й досі не знявся з реєстрації. Позивач звернувся до Кооперативного об'єднання «Єдність» з проханням надати йому відомості про зареєстрованих мешканців в квартирі [ADDRESS]. З довідки наданої йому КО «Єдність» позивач дізнався, що у вказаній квартирі окрім [PERSON] також зареєстровані [PERSON] та [PERSON] 11.01.2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги, просив суд ухвалити рішення, яким усунути йому [PERSON] перешкоди в користуванні власністю, а саме шляхом виселення з квартири [ADDRESS], без надання іншого приміщення, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та зняти з реєстрації місця проживання: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Стягнути на його користь, солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] збитки у розмірі 51954,95 гривень та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позов в повному обсязі, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. 11.02.2014 року 19.02.2014 року, 20.03.2014 року, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились, при цьому відповідач [PERSON] надав суду заяву про перенесення розгляду справи у зв»язку зі службовим відрядженням, вказавши в заяві, що документи, які підтверджують факт перебування у відрядженні будуть надані суду в наступному судовому засіданні. Однак, станом на 20.03.2014 року, будь-які документи підтверджуючі поважність пропуску судових засідань, з боку відповідача [PERSON], суду не надано, у зв»язку з чим суд визнає повідомлені ним причини неявки не поважними, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує такого вирішення справи, що повністю відповідає вимогам частини 1 статті 224 ЦПК України. Треті особи Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського районного відділу Харківського головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується стороною, що 22 грудня 2010 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2095, за яким придбав у відповідача квартиру. Відповідач передав позивачу у власність квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 66,3 кв. м., у тому числі, житловою площею 42,1 кв. м. та сплатив за неї обумовлену в цьому договорі грошову суму у розмірі 216000,00 гривень. 14 січня 2011 року, Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було зареєстроване право власності позивача на вищезазначену квартиру. Судовим розглядом у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності встановлено, що договір купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] відповідає вимогам законодавства України, а [PERSON] є законним власником квартири [ADDRESS]. Відповідач, [PERSON], всупереч договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2010 року й досі не знявся з реєстрації. Також, на даний час у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON]. У відповідності до вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Договір найму, щодо користування квартирою [ADDRESS], між позивачем та відповідачами не укладалося. До теперішнього часу позивач не може вільно володіти, користуватися та розпоряджатися придбаною ним квартирою. Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України. правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Згідно з частиною 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з статтєю 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою». Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Крім того, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів збитки завдані йому неправомірними діями відповідачів, тобто неправомірним користуванням квартирою [ADDRESS], з яких 40000 грн. (упущена вигода (вартість оренди квартири)); 8745,82 грн. (заборгованість за послуги теплопостачання); 1327,53 грн. (заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення); 1881,70 грн. (заборгованість за експлуатаційні витрати). Всього позивач просить стягнути солідарно з відповідачів 51954,95 гривень. В підтвердження завданих збитків, позивачем надано: висновок про вартість оренди майна, зробленого суб'єктом оціночної діяльності ФО-П [PERSON]; оригінал довідки Кооперативного об'єднання «Єдність» № 27 від 29.11.2013 року; оригінал довідки Комунального підприємства «Харківводоканал» № 619/2 від 27.11.2013 року; оригінал відомості Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 27.11.2013 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та перевіривши матеріали справи, вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню з наступних правових підстав. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 541 ЦК України визначає поняття солідарного зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 541 ЦК України: «солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання». Відповідно до ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до статті 216 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним. Враховуючи той факт, що всі відповідачі зареєстровані в квартирі [ADDRESS], своєчасно не знялись з реєстрації та таким чином перешкоджають законному власнику користуватися та розпоряджатися квартирою, суд дійшов висновку про застосування солідарної матеріальної відповідальності відповідачів. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати. Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір у сумі 114,70 гривень при поданні позову та 519,55 гривень при уточнені позову. Всього позивачем сплачено 634,25 гривень судового збору. Судові витрати, понесені позивачем при зверненні з позовом до суду і документально підтверджені, підлягають стягненню на його користь з відповідачів в порядку визначеному ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved