Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту на купівлю автотранспортних засобів, покликаючись на те, що 24.05.2016 року між сторонами був укладений кредитний договір на купівлю автотранспортних засобів відповідно до умов якого позивач надав відповідачу 26413,00 Євро зі сплатою 10,50% річних. Однак, відповідачем не виконуються зобов'язання перед позивачем, а саме не сплачує кредит та відсотки за його користування у термін визначений договором. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 02.06.2016 року не виконано, а тому просить позовні вимоги задоволити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, згідно поданих письмових уточнень та просив позов задоволити. Представник відповідача проти позову заперечила та просила відмовити в задоволенні такого, покликаючись на те, що сплив строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. 24 травня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту на купівлю автотранспортих засобів №602/25-056 відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 26413,00 Євро зі сплатою 10,5% річних. Додатком №1 до Договору кредиту визначено графік погашення заборгованості по кредиту. 14 грудня 2007 року між кредитором та позичальником укладено Додаткову угоду до договору кредиту, якою внесено зміни до Договору кредиту в т.ч. в частині зміни валюти кредитування, з Євро на Долар США. Пунктом 1.1 Договору кредиту визначено кінцевий термін повернення заборгованості - 24 травня 2012 року. [PERSON] було порушено умови Договору кредиту в частині повернення грошових коштів. 18 вересня 2012 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року, що набрало законної сили 20 січня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 27048,31 доларів США, що еквівалентно 216 197,14 грн. та 16034,41 заборгованості за кредитним договором, а всього 232 231,55 грн. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року виконане не було. 16 червня 2016 року позивач повторно звернувся до Галицького районного суду м. Львова із позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту від 24 травня 2006 року, у якому просить із урахуванням уточнених позовних вимог від 02.11.2016 року стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 9 765,22 Доларів США та 299 571.08 грн. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у Постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15 виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 Цивільного кодексу України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільного кодексу України. Таким чином, наявність Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2012 року, яке не виконане [PERSON], не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Водночас, позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Представником відповідача подано суду заяву від 16 серпня 2016 року про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України ). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України ). Спеціальна позовна давність установлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України ). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У свою чергу стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Як зазначалось, п. 1.1 Договору кредиту визначено строк виконання зобов'язання [PERSON], а саме 24 травня 2012 року. Тобто, право позивача на звернення до суду у зв'язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов'язань виникло 25 травня 2012 року. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В постанові Верховного Суду України №6214цс14 від 21.01.2015р. викладена правова позиція, що частиною 2 ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України перериває перебіг строку позовної давності. Таким чином, суд визнає, що звернення позивача 18 вересня 2012 року до суду із позовом до [PERSON] про стягнення за Договором кредиту, на підставі якого було ухвалене Рішення Галицького районного суду від 10 грудня 2012 року є перериванням строку позовної давності, та, що цього дня - 18 вересня 2012 року строк позовної давності почався заново. Отже, звернення ПАТ «Укрсоцбанк» 16 червня 2016 року до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів з а Договором кредиту від 24 травня 2006 року мало місце зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed