Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовними вимогами до відповідачів, третіх осіб, які в ході судового розгляду неодноразово уточняв, згідно з останньою редакцією позову просить звернути стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки від 26.12.2012 року для погашення заборгованості за кредитним договором від 26.12.2012 року в сумі 331515 грн. 23 коп. шляхом продажу предмета іпотеки - квартиру [ADDRESS] з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов, який ухвалою суду від 25.01.2016 року прийнятий в одне провадження із первісним позовом, яким просить визнеати недійсним договір іпотеки від 26.12.2012 року, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк». Позивач за первісним позовом свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «СП Галтекс» було укладено кредитний договір №ВКЛ-КЮ-АН-2016206, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 647 тис. грн. зі сплатою щомісяця 26,99% річних по 25.12.2015 року. В частині надання кредитних коштів Банком зобов'язання були виконані в повному обсязі, однак відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконував не належним чином, допустив утворення заборгованості, розмір якої станом на 13.05.2016 року становить 331515 грн. 23 коп. В той же час зазначив, що виконання кредитних зобов'язань позичальника за умовами кредитного договору було забезпечено договором іпотеки від 26.12.2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], шляхом передачі в іпотеку квартири [ADDRESS], що належить іпотекодавцям на праві приватної власності. Тому вважає, що оскільки на даний час внаслідок порушення кредитних зобов'язань порушуються його права іпотекодержателя, тому існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному Законом України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження», в ході якої визначити вартість предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. А тому просить свій позов задоволити. Відповідач [PERSON] свій зустрічний позов обґрунтовує тим, що оскаржуваний нею договір іпотеки від 26.12.2012 року був укладений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки на момент його укладення в будинку проживала неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], а в порушення вимог Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» згоди органу опіки та піклування при укладенні цього договору отримано не було. А тому внаслідок укладення цього договору були порушені права дитини на проживання та безперешкодне користування квартирою, як членом сім'ї власника, у зв'язку із чим просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача підтримав первісний позов з аналогічних підстав, зустрічний позов заперечив, суду доповнив, що дійсно рішенням господарського суду із первісного боржника стягнуто заборгованість за кредитним договором, однак на даний час заборгованість не погашена, у зв'язку із нарахуванням штрафних санкцій, станом на 13.05.2016 року розмір заборгованості зріс, а відтак з врахуванням відсутності законодавчих обмежень на задоволення вимог кредитора за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, вважає свої вимоги підставними. Крім цього доповнив, що на даний час на їхнє замовлення проведено оцінку вартості предмета іпотеки, ринкова вартість такого становить 2833600 грн. станом на дату оцінки 02.12.2015 року, а тому вважає, що вказану квартиру слід реалізувати із прилюдних торгів. В частині зустрічного позову то вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки малолітня дочка позивача за зустрічним позов не зазначена, як власник квартири. Крім цього, просить застосувати наслідки спливу позовної давності тривалістю три роки для зустрічних позовних вимог, та відмовити в їх задоволенні. Представник відповідачів в судовому засіданні відносно первісного позову заперечив, суду пояснив, що рішенням господарського суду Львівської області уже стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором із позичальника. При цьому судом вирішувалося питання про розмір основного боргу, процентів та штрафних санкцій та стягнуто заборгованість у визначеному розмірі, що не відповідає тому розміру заборгованості, що заявлена позивачем згідно з останніми уточненнями позовних вимог. Зокрема позивачем безпідставно збільшено розмір заборгованості за рахунок нарахування додаткових штрафних санкцій, в той час як із первісного боржника такі штрафні санкції не стягувалися. В той же час зазначив, що позичальником за первісним договором на даний час повернуто банку суму боргу, розмір заборгованості істотно зменшилася, а відтак не вбачає підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім цього підтримав зустрічний позов, оскільки вважає, що в квартирі проживає неповнолітня дочка позивача за зустрічним позовом, а відтак на його переконання майно не могло бути передане в іпотеку без згоди органу опіки та піклування. До того ж вказав, що банк знав про ці обставини, однак не настоював на отриманні такого висновку. Представник третьої особи ТзОВ «СП Галтекс» в судовому засіданні відносно первісного позову заперечив, зустрічний позов підтримав, вказав, що дійсно товариство в грудні 2012 року уклало кредитний договір із позивачем, умови якого тривалий час належним чином виконувало, сплачуючи обов'язкові щомісячні платежі, однак згодом у них виникли фінансові проблеми і виникла заборгованість. Внаслідок цього з товариства, як основного позичальника за рішенням суду стягнуто існуючу заборгованість по кредитному договору, яку він в основному погасив. Однак, коли представник товариства звернувся в банк з вимогою надати розрахунок про погашення заборгованості, працівники банку стали «хімічити» та здійснили нарахування у великому розмірі штрафних санкцій. При цьому сказали, що договір іпотеки розривати не збираються. А тому вважає, що зазначена у позові заборгованість по кредитному договору не відповідає реальній заборгованості, у зв'язку із чим підстав для задоволення первісного позову не вбачає. Крім цього підтримав зустрічний позовом, оскільки дійсно в заставленій квартирі проживає дитина, інтереси якої порушаться у випадку реалізації квартири з прилюдних торгів. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в останнє судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином під розписку у судовому засіданні, що передувало даному, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, відносно позову заперечила. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовляє з таких підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26.12.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «СП Галтекс» було укладено кредитний договір № ВКЛ-КЮ-АН-2016206 (а.с.6-13) про надання кредиту в розмірі 647 тис. грн. зі сплатою щомісяця 26,99% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 25.12.2015 року включно. При цьому, пунктом 2.7 кредитного договору було передбачено обов'язок позичальника повертати кредит та проценти за користування кредитом шляхом перерахування позичальником на визначений рахунок фіксованих платежів у сумі 25945,00 грн. у чітко встановлений договором термін 11 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому наданий кредит. В забезпечення виконання боржником взятих на себе зобов'язань за умовами цього кредитного договору, між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки від 26.12.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Лаврик Т.Я. (а.с.14-17), відповідно до умов якого відповідачі передали Банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], заставною вартістю 1295513,00 грн. та зобов'язалися відповідати цим майном перед Банком, у випадку порушення взятих на себе зобов'язань за умовами кредитного договору. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.2. ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено безспірно в судовому засіданні Банк свої зобов'язання за умовами кредитного договору виконав, надавши позичальнику кредит в сумі 647000,00 грн. В той же час позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконував не належним чином, кредит та відсотки за користування кредитом не погашав у розмірі та строки передбачені умовами кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість. Рішенням господарського суду Львівської області від 08.12.2015 року (а.с.153-159), залишеного без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2016 року (а.с.160-167) задоволено частково позов ПАТ «Дельта Банк», стягнуто з боржника - ТзОВ «СП Галтекс» на користь ПАТ «Дельта Банк»: 161066,89 грн. заборгованості за кредитом, 2824,60 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 141,23 грн. 3% річних від суми простроченого кредиту, 62598,40 грн. заборгованості за процентами, 14402,90 грн. пені за несвоєчасне повернення процентів, 733,45 грн. 3% річних від суми прострочених процентів, 7764,00 грн штрафу. В судовому засіданні встановлено, що після набрання рішенням суду законної сили, третя особа звернулася до банку із заявою (а.с.175,176) і отримавши реквізити для погашення боргу, рішення суду виконала в добровільному порядку під час розгляду цієї справи в суді, в квітні 2016 року, що не заперечив у судовому засіданні представник позивача. Проте позивач вважаючи, що у такий спосіб його порушені майнові права не будуть в повній мірі відновлені, просить їх захистити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 26.12.2012 року для погашення заборгованості за кредитним договором, яка на його думку станом на 13.05.2016 року становить розмір 331515 грн. 23 коп. Відповідачі розмір кредитної заборгованості заперечили, вважають, що такий позивачем визначено незаконно. Даючи правову оцінку наведеними сторонами обставин, суд перш за все вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до умов п.1.2, 2.12 іпотечного договору від 26.12.2012 року, відповідачі несуть відповідальність переданим в іпотеку майном виключно у випадку і в межах невиконаних позичальником наявних у нього зобов'язань за кредитним договором. Додатково умовами договору передбачено виконання іпотекодавцями зобов'язань, що виникають безпосередньо із договору іпотеки. Аналогічно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. З наведеного випливає, що іпотекодержатель - ПАТ «Дельта Банк» не вправі вимагати у іпотекодавців виконання будь-яких майнових зобов'язань, що можуть випливати із кредитного договору, однак не набули юридично значущого змісту для позичальника. Тобто іпотекодавці не можуть нести відповідальності перед банком переданим ними майном в іпотеку за забов'язанням, що не виникло безпосередньо перед позичальником, та не було ним невиконане або порушене. Згідно з представленими позивачем розрахунками (а.с.199-200), станом на 13.05.2016 року позивачем нараховано заборгованість ТзОВ «Галтекс» за умовами кредитного договору в загальному розмірі 331515 грн. 23 коп., з яких сума заборгованості за кредитом становить 0 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 30560,81 грн., 3% річних від суми простроченого кредиту - 2041 грн. 58 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 51986 грн. 30 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 8155 грн. 63 коп., 3% річних від суми прострочених відсотків - 674 грн. 91 коп., штраф - 238096 грн. При цьому основний об'єм заборгованості за кредитними зобов'язаннями становить сума штрафу 238096 грн., з якої позивачем нараховано 12940 грн. за порушення п.п.3.3.7 кредитного договору, 51760,00 грн. за порушення п.3.3.9 кредитного договору, 38820,00 грн. за порушення п.п.3.3.14.2 кредитного договору та 142340,00 грн. станом на 14.04.2016 року за порушення п.п.3.3.14.3 кредитного договору. Однак, як вбачається із представленого рішення господарського суду Львівської області від 08.12.2015 року, судом здійснювалася перевірка заявлених майнових вимог ПАТ «Дельта Банк» до позичальника за кредитним договором та було встановлено станом на день розгляду справи об'єм майнових зобов'язань позичальника перед Банком з яких становило: 161066,89 грн. заборгованості за кредитом, 2824,60 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 141,23 грн. 3% річних від суми простроченого кредиту, 62598,40 грн. заборгованості за процентами, 14402,90 грн. пені за несвоєчасне повернення процентів, 733,45 грн. 3% річних від суми прострочених процентів, 7764,00 грн штрафу. При цьому, з вказаного рішення суду вбачається, що позивачем в межах даного провадження заявлялися вимоги про стягнення штрафних санкцій з позичальника внаслідок порушення ним п.п.3.3.7, 3.3.9, 3.3.14 кредитного договору, таким обставинам судом було надано правову оцінку, в частині позовні вимоги відхилені за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, та як наслідок прийнято рішення про стягнення штрафу в розмірі 7764,00 грн. Таким чином, оскільки у відповідності до вимог ст.61 ЦПК України встановлені обставини рішенням суду у господарській справі, яке набрало законної сили, не підлягають повторному доведенню, а відтак суд не вбачає підстав для їх повторної перевірки і приймає як за встановлений факт ту обставину, що розмір штрафу ТзОВ «СП Галтекс» за неналежне виконання умовам кредитного договору становить 7764 грн. 00 коп., і саме в межах вказаного розміру заборгованості позивач вправі вимагати задоволення своїх порушених майнових вимог за рахунок стягнення на предмет іпотеки. Більш того, суд враховує, що на момент звернення позивача до суду ним було представлено розрахунок заборгованості, згідно якої розмір штрафу було встановлено в сумі 25880 грн., однак після погашення в ході розгляду справи основної заборгованості по кредиту позичальником та закінчення дії кредитного договору, позивачем було здійснено перерахунок заборгованості шляхом зменшення заборгованості за кредитом до 0 грн. та збільшення розміру штрафу до суми 238096 грн., що не відповідає об'єму зобов'язань позичальника за умовами кредитного договору. Такі дії позивача, суд вважає не що іншим, як зловживання своїми правами, як стороною за кредитним договором. Крім цього, суд враховує, що господарським судом Львівської області було вирішено стягувати в зменшеному розмірі також і суму пені та 3% річних за порушення умов договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, однак позивачем знову представлено суду розрахунок про розмір заборгованості в частині пені та 3% річних з врахуванням сум, в стягненні яких судом уже позивачу було відмовлено. Разом з тим, оскільки позичальником розмір заборгованості за кредитом була остаточно погашена в квітні 2016 року, а відтак суд вважає правильним є нарахування позивачем пені, трьох відсотків річних за порушення строків виконання кредитного зобов'язання після винесення рішення суду і до моменту повного виконання зобов'язання, у зв'язку із чим розмір таких може бути більшим на час винесення судового рішення в порівнянні із рішенням господарського суду Львівської області від 08.12.2015 року. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем вимог про задоволення його порушених майнових прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним розміром в розмірі 331515,23 грн., оскільки розмір невиконаних або порушених зобов'язань позичальника за кредитним договором не відповідає зазначеній сумі, є істотно меншим, а вартість предмета іпотеки є такою, що в декілька разів перевищує розмір кредитної заборгованості. Статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. У п.41 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). З наведених міжнародних правових принципів судочинства, що імплантовані в національне законодавство, убачається, що одним із проявів справедливого судового розгляду цивільних справ, що виникають із кредитних правовідносин про звернення стягнення на предмет іпотеки саме є перевірка судом співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна з метою недопущення порушення прав жодної із сторін судового розгляду. За таких обставин, оскільки розмір кредитної заборгованості не є співмірним із вартістю іпотечного майна, так як остання її перевищує в декілька разів, виходячи із принципу справедливості судового розгляду, з метою недопущення понесення відповідачем майнових втрат, що не відповідають взятим на себе зобов'язанням за умовами іпотечного договору, суд вважає, що підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у запропонований позивачем спосіб, шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів немає. Крім цього позивачем не представлено суду жодних доказів про те, що ним скеровувалася відповідачам письмова вимога про усунення порушень строків виконання кредитного зобов'язання з попередженням про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи наведене, а також те, що на момент звернення позивача до суду його право на належне виконання кредитного зобов'язання відповідачами порушене не було, суд приходить до переконання про безпідставність заявлених первісних позовних вимог, у зв'язку із чим в їх задоволенні слід відмовити. Крім цього суд вважає безпідставними позовні вимоги за зустрічним позовом виходячи із такого. Позивач за зустрічним позовом вважає, що внаслідок укладення договору іпотеки від 26.12.2012 року було порушено житлові права її малолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.27), оскільки такий договір укладено без попереднього отримання дозволу органу опіки та піклування. Дійсно, у відповідності до ч.3 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. При цьому, судом встановлено, що на момент укладення спірного договору, сторони в орган опіки та піклування - Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради із заявою про надання висновку щодо можливості укладення договору іпотеки не зверталися, дозволу з приводу цих обставин не отримували. Проте, як вказав Верховний Суд України у своєму правовому висновку за результатами розгляду 20.01.2016 року цивільної справи № 6 - 2940 цс 15, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, відповідно до якого норма ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. За таких обставин при перевірці зазначених позивачем за зустрічним позовом обставин визначальним є встановлення факту порушення майнових прав малолітньої дитини внаслідок укладення договору щодо нерухомого майна, оскільки сам факт відсутності дозволу органу опіки та піклування не може бути підставою для визнання договору недійсним. Однак, як встановлено безспірно судом, і вказані обставини визнаються сторонами та підтверджуються довідкою з місця проживання (а.с.108), на момент укладення спірного договору іпотеки від 26.12.2012 року, в квартирі [ADDRESS] малолітня дочка відповідача [PERSON] - [PERSON], [INFO] проживала, але не була зареєстрована за вказаною адресою. Крім цього, співвласником вказаної квартири вона також не являлася, що випливає із свідоцтва про право власності (а.с.109). Відтак суд вважає, що внаслідок укладення спірного договору іпотеки її майнові права жодним чином не могли бути порушені, оскільки ні правом володіння, ні користування цим майном дитина не володіла. А тому, оскільки хоча і при укладення договору іпотеки від 26.12.2012 року згоди органу опіки та піклування сторонами отримано не було, однак таким договором жодних майнових прав дитини порушено не могло бути, в силу того, що вона такими не володіла на момент його укладення, суд приходить до висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог. При цьому слід зазначити, що у відповідності до положень ст.29 ЦК України місцем проживання малолітньої дитини у віці від 10 до 14 років (вік дитини на момент укладення договору) є місце проживання батьків, якщо інше не встановлено за згодом дитини та батьків. А відтак посилання відповідача, що її дитина проживає в квартирі не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки обов'язок по забезпеченню місця проживання її дитини лежить на відповідачу. У зв'язку із наведеним в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Оскільки судом відмовлено у задоволенні, як первісного, так і зустрічного позовів, тому у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України понесені сторонами судові витрати у справі не стягуються.

Outcome: dismissed