Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про зобовязання відповідача не чинити її перешкод у здійсненні права власності щодо квартири [ADDRESS] та зняття з реєстрації за даною адресою відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Вона у вищевказану квартиру поселилась у 1988 року, з часу проведення обміну квартири і отримання ордеру на право заняття квартири № 023912, виданого Львівським міським бюро по обміну квартир 25.08.1988 року та зареєструвалась у квартирі 23.05.1989 року. До неї у квартирі проживав її дядько брат її матері - [PERSON], який був наймачем квартири, та прописав 22.01.1986 року в якості піднаймача [PERSON], який нетривалий час, проживав у квартирі та залишив її. На час проведення сімейного обміну квартири відповідач вже не проживав, однак є прописаний в квартирі [ADDRESS]. Факт не проживання відповідача обтяжує додатковими обовязками щодо оплати комунальних послуг. Реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє її можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним її майном, а тому змушена звертатись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що відповідач у спірній квартирі [ADDRESS] не проживає на протязі тривалого часу. Особистих речей відповідача в квартирі немає. Реєстрація відповідача по місця знаходження спірної квартири перешкоджає позивачу як власнику користуватись своєї приватною власністю. Просить позов задовольнити. Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечила представник позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], складається з двох кімнат з комунальними вигодами, загальною площею 34,80 м2, житлова площа квартир становить 26,00 м2. Згідно свідоцтва про право власності на квартири №24082, виданого 27.07.1994 року Львівською міською радою, квартира, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Героїв УПА,8/7(бувша вул.Тургенєва) дійсно належить на праві власності [PERSON] позивачці. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї і прописку №993 від 11.04.2013р. виданої ЛКП «Навколо базару» у квартирі [ADDRESS] знаходиться зареєстрований і прописаний [PERSON] піднаймач. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається із актів ЛКП «Навколо базару» від 14.03.2013 року та 11.04.2013 року у квартирі [ADDRESS], що в результаті обстеження встановлено, що [PERSON] у квартирі не проживає тривалий час. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що у відповідач, який не є членами сімї позивача [PERSON], відсутнє, передбачене ст.156 ЖК України право користування квартирою позивача. Також судом встановлено, що між позивачем [PERSON], і відповідачем [PERSON] не укладались жодні угоди, які б надавали відповідачу право користуватись квартирою № №7 в будинку № 8 по вул. Героїв УПА у м. Львові, що є приватною власністю позивача [PERSON] Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається із ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вище доведене позов підлягає до задоволення так, як відповідач не проживає, однак зареєстрований в [INFO], витрат по утриманню квартири не бере, чим чинить перешкоди позивачу та те, що відповідач добровільно залишив квартиру та іншої домовленості між ним та позивачкою не було про їх проживання, а тому слід захистити право позивача шляхом задоволення позовних вимог повністю, а саме зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у здійсненні права власності щодо квартири [ADDRESS] та зняття з реєстрації за даною адресою [PERSON].

Outcome: approved