Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача, в якому просив: змінити правовідношення, встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити, що з 14.09.2013 року по 10.10.2013 року «Моторне (транспортне) страхове бюро України» було основним місцем роботи [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що з 14.09.2013 року по 10.10.2013 року «Моторне (транспортне) страхове бюро України» було фактичним основним місцем роботи [PERSON], оскільки він в цей період працював лише у відповідача кожен повний 8-годинний робочий день. Крім того, отримання ним заробітної плати від відповідача у цей період відбувалося без підписання сторонами актів виконаних робіт. Позивач просив позов задовольнити. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, вважали, що [PERSON] у вказаний період працював у відповідача за сумісництвом згідно зі змістом наказу про прийняття на роботу останнього №80-о від 01.08.2012 року. Не заперечували, що у спірний період позивач працював лише у відповідача і повний робочий день - 40 годин на тиждень Проаналізувавши наведені дані, заперечення сторони відповідача, а також всі інші матеріали справи, зокрема копії: наказу №80-о від 01.08.2012 року (а.с.20), трудової книжки та особової справи [PERSON] в «Моторне (транспортне) страхове бюро України» (а.с.16-19, 33-73), суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. З 14.09.2013 року по 10.10.2013 року «Моторне (транспортне) страхове бюро України» фактично було основним місцем роботи [PERSON], оскільки він в цей період працював лише у відповідача, а саме на посаді заступника начальника юридичного департаменту, та повний робочий день - 40 годин на тиждень. Крім того, отримання ним заробітної плати від відповідача у цей період відбувалося без підписання сторонами актів виконаних робіт. Так, з положень ч.1 ст.50 КЗпП України вбачається, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. З положень ч.1 ст.102-1 КЗпП України вбачається, що згідно з законом працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. При цьому, всупереч вказаному положенню діючого законодавства, та змісту самого наказу №80-о від 01.08.2012 року щодо сумісництва, в самому цьому наказі про прийняття на роботу позивача міститься положення щодо оплати його праці не за фактично виконану роботу, а згідно зі штатним розписом та 8-годинним робочим днем (а.с.20). Враховуючи викладене, положення ст.ст.60, 61 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає задоволенню і заперечення сторони відповідача не спростовуть такого висновку суду, оскільки наказ про прийняття на роботу позивача №80-о від 01.08.2012 року (в частині зазначення в ньому про роботу позивача за сумісництвом) суперечить вищевказаній правовій природі фактичних трудових правовідносин сторін у спірний період, в тому числі, враховуючи, що стороною відповідача не надано доказів щодо здійснення оплати праці позивача саме за фактично виконану роботу. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати по справі у виді судового збору належить стягнути з відповідача в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved