Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до Голосіївського районного суду з уточненою позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 25 390 грн 80к., заборгованість від неповернення коштів за авансовим звітом у сумі 4592 грн 35к., середній заробіток за час затримки, втрати вартості коштів внаслідок інфляції та моральну шкоду у сумі 10 000грн 00к., а всього 108 514 грн 51к., поклавши на відповідача витрати на правову допомогу у сумі 3800 грн 00к. /а.с.1-5, 84-85,90/. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON]зазначив, що 01.09.2005 року був прийнятий на роботу на посаді інженера з експлуатації машино-тракторного парку в ВГМ Управління механізації ПАТ «Мостобуд», 16.09.2010 року був переведений на посаду в.о. начальника автотранспортної дільниці, а в подальшому - начальника автотранспортної дільниці. 21.06.2013 року позивач був звільнений за власним бажанням. Проте, всупереч вимог трудового законодавства, роботодавцем при звільненні позивача не було виплачено всіх сум, що їй належали від організації в день звільнення. Позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги, та наполягали на їх задоволенні на підстав наявних в матеріалах справи доказів. В судове засідання представник відповідача не прибув, завчасно надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, що узгоджується з положеннями ч.2 ст.158 ЦПК України /а.с.113-114/ та письмові заперечення, за якими позовні вимоги визнав частково, зазначивши про наявність правових підстав лише для виплати позивачеві вартості коштів внаслідок інфляції у сумі 5 484грн 24к., середнього заробітку за час затримки у сумі 60 341 грн 68к. та категорично заперечив проти задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди і витрат на правову допомогу /а.с.68-70, 101-104/. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що 01.09.2005 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаді інженера з експлуатації машино-тракторного парку в ВГМ Управління механізації ПАТ «Мостобуд», 16.09.2010 року був переведений на посаду в.о. начальника автотранспортної дільниці, а в подальшому - начальника автотранспортної дільниці. 21.06.2013 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням /а.с.5-6/. На день звільнення за період з 01.08.2012 року по 21.06.2013 року заборгованість по заробітній платі підприємства перед звільненим працівником складає 25 390грн 00к. /а.с.72-73/. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч.1 ст.117 КЗУпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗУпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗУпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗУпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Доводи представника відповідача про відсутність фінансової можливості своєчасно виплатити позивачеві належні при звільненні кошти жодним чином не виключає вини роботодавця в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє останнього від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗУпП. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2013 року, яка, відповідно до ст.360-7ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України /справа № 6-64цс13/. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» /далі-Постанови/, суд на підставі ст.117 КЗУпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що станом на 26.02.2015 року, тобто по день постановлення рішення, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні. Розрахунок сер.год.зарп.плати= сума зарп.плати : кіл-тьвідпр.год(4000+4000:334= 23,95 грн.) Розрахунок сер.ден.зарп.плати = сума сер.год.зарп.плати* 8 год. (23,95 *8=191,62). Середній заробіток за час затримки при звільнені = кільк-ть днів затрим.*сер.ден.зарп.плати (389 дн+9дн*191,62=76 226,50грн)без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов'язкових платежів. Представником відповідача в розпорядження суду надана довідка про розрахунок компенсації втрати частини доходу, обраховану відповідно до Постанови КМУ від 21.02.2001 року № 159, яка складає 5 484 грн 24 к. /а.с.105/. Представником відповідача не оспорюється наявна заборгованість від неповернення коштів за авансовим звітом у сумі 4592 грн 35к., що підтверджується матеріалами справи, а відтак останні підлягають стягненню на користь позивача. Також суд погоджується з вимогами позивача і вважає, що неправомірні дії відповідача, що виразились у невиплаті заробітної плати під час звільнення і затримки розрахунку завдали [PERSON] моральної шкоди, а саме: спричинили позивачу душевні страждання, порушили його нормальний образ життя, однак характер цих страждань не був виключним, не позбавив його можливості реалізувати і захищати своє право, тому суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, обставини справи і з урахуванням всіх обставин вважає, що дана сума повинна складати 500 грн 00к. Разом з тим, з приводу витрат на правову допомогу у сумі 3 800 грн 00к. суд погоджується з доводами представника відповідача щодо необґрунтованості їх заявлення з таких підстав.Позивачем [PERSON]. на підтвердження своїх доводів в цій частині надано суду договір про надання правової допомоги від 09.11.2014 року з додатком до нього, укладеного з адвокатом [PERSON] та розрахунок винагороди /а.с.12,14, 107/, за якими позивач, як замовник, сплатив[PERSON], як виконавцю, вартість послуг по наданню правової допомоги в сумі 3800грн 00к. Між тим, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, як й такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Ані позивачем, ані його представником не було надано таких доказів, як і не здобуто їх судом в ході судового розгляду, а відтак в цій частині суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вказаної вимоги. Враховуючи встановлену ст.11 ЦПК України диспозитивність цивільного судочинства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON], саме в межах заявлених ними вимог, у загальній сумі 108 514 грн 51к. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial