Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач в уточненій позовній заяві просив визнати недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами та земельною ділянкою від 28 квітня 2010 року, застосувати наслідки недійсності правочину згідно ч.1 ст.216 ЦК України. Позов мотивовано тим, що [PERSON], третя особа, при укладанні спірного договору, перевищила надані їй повноваження представника продавця, які були оформлені довіреністю від імені відповідача 1. Вважає, що ця обставина встановлена вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 01 червня 2012 року по справі 1-594/11 і повторному доказуванню не підлягає. Вважає, що строк позовної давності не пропущено. Позов мотивовано нормами матеріального права, а саме, статтями 203, 215, 216, 237, 241 ЦК України (а.с. 23, 24, 115). Третя особа проти позову заперечила, оскільки позивач звільнивши предмет іпотеки від обтяження, знав про укладання спірного договору, сприяв його укладанню та схвалив його укладання та виконання, в тому числі зарахувавши отриманні від продажу кошти в рахунок погашення кредитного договору. Наголосив на застосуванні позовної давності, строк якої минув 29 квітня 2013 року. Вирок не вважає обов'язковим для цієї справи, оскільки згідно вироку встановлено, що шкоди завдано відповідачу 1, яка була потерпілою у справі, а не банку. Банк потерпілою стороною у справі не був. Позов фактично спрямований на захист прав відповідача 1, а не на захист прав банку. Довіреність була оформлена на третю особу як на фізичну особу, а не на ім'я банку в особі третьої особи. За цих умов у спірному договорі третя особа діяла виключно від імені відповідача 1 (а.с.54). В судових засіданнях представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, представник відповідача 1 в усному порядку позов визнав та просив його задовольнити, представник відповідача 2 проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, представник третьої особи проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, як окремо так і взаємний їх зв'язок, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з підстав. Судом встановлено такі фактичні обставини. 17 червня 2008 року було укладено договір іпотеки спірного житлового будинку з господарськими побудовами та земельною ділянкою між Іпотекодавцем [PERSON] та Іпотекодержателем ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 6-8). 15 грудня 2009 року [PERSON] уповноважила довіреністю [PERSON] бути її представником з усіх питань, пов'язаних відчуженням належного їй на праві особистої приватної власності спірного житлового будинку з господарськими побудовами та земельною ділянкою. Зі змісту наданих прав вбачається право підпису договорів купівлі-продажу та усі інші права, необхідні для цього без обмежень (а.с.13). Відповідно до листа № 04/3565 від 28 квітня 2010 року керівника бізнесу «Споживче кредитування» Криворізької філії Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» Каганця В.А. на адресу приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] було знято заборону, зареєстровану в реєстрі за № 5857 з предмету іпотеки - спірного житлового будинку з господарськими побудовами та земельною ділянкою у зв'язку з реалізацією, було вилучено запис з Державного реєстру іпотек (а.с.69). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами та земельною ділянкою від 28 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2428, [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарськими побудовами та земельною ділянкою (а.с.12). Відповідно до вироку Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 01 червня 2012 року у справі № 1-594/11 [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ст.365-1 КК України, призначено покарання. Вирок залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 червня 2013 року. Цим вироком третя особа [PERSON] була засуджена за те, що вчинила злочин у сфері службової діяльності. А саме, 15 грудня 2009 року перебуваючи на посаді керівника бізнесу «Споживче кредитування» Криворізької філії ПАТ КБ «ПриватБанк», будучи службовою особою юридичної особи приватного права, отримала на себе як фізичну особу довіреність від [PERSON]; 28 квітня 2010 року умисно, перевищуючи межі наданих їй прав і службових повноважень, наданих за посадою, діючи від імені [PERSON] на підставі вказаної довіреності, в порушення пункту 24 договору іпотеки, а також в порушення ст.36 Закону України «Про іпотеку», без укладання договору між іпотекодержателем та іпотекодавцем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню, уклала від імені [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами та земельною ділянкою, чим завдала [PERSON] майнову шкоду у розмірі 47288 гривень. Суд з посиланням на ст.41 Конституції України прийшов до висновку, що дії [PERSON] явно суперечили Закону України «Про іпотеку», оскільки при реалізації заставного майна у позасудовому порядку стороною договору повинен виступати сам іпотекодержатель. Знаючи про статус майна, знаючи про порядок його реалізації, [PERSON] не мала права вчиняти будь-яких дій, направлених на відчуження предмету іпотеки у спосіб, не передбачений Законом України «Про іпотеку», навіть якщо такий спосіб незаконно пропонується внутрішньовідомчими інструкціями банку. Аналізуючи фактичні обставини в розрізі позовних вимог суд надає їм таку оцінку. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За вироком суду [PERSON] засуджена за перевищення службових повноважень, а саме, за те, що діяла всупереч вимогам Закону України «Про іпотеку» щодо порядку реалізації предмету іпотеки, чим завдала шкоди потерпілій [PERSON] Даним вироком [PERSON] не засуджувалась за дії з перевищення повноважень, наданих довіреністю [PERSON] від 15 грудня 2009 року. Вироком не встановлено дії із завдання шкоди ПАТ КБ «Приватбанк». ПАТ КБ «Приватбанк» не був визнаний потерпілою стороною у кримінальній справі. Суд встановив, що довіреність була виписана на [PERSON] як фізичну особу. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що норми Закону України «Про іпотеку» не є підставами пред'явленого позову. За наявних підстав та предмету спору вирок Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 01 червня 2012 року у справі № 1-594/11 не містить підстав звільнення від доказування в порядку ст.61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 та 3 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до довіреності від 15 грудня 2009 року виникло правовідношення, в якому одна сторона (представник) [PERSON] має право вчинити правочин від імені другої сторони [PERSON], яку вона представляє. Як вбачається із тексту довіреності представництво виникло на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення. Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Отже, судом встановлено суб'єктний склад даних правовідносин, а саме, повірений [PERSON] та довіритель [PERSON] При цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» не є стороною договору доручення. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.241 ЦК України (Вчинення правочинів з перевищенням повноважень) правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Відповідач 1 правочин схвалив, позовних вимог про визнання його недійсним не пред'являв. В розрізі предмету спору з заявлених підстав судом не встановлено перевищення повноважень представником (повіреним) [PERSON] наданих їй прав за усним договором доручення та довіреністю від 15 грудня 2009 року. В контексті ст.241 ЦК України не має значення перевищення службових повноважень, встановлених вироком, оскільки це не повноваження з представництва. В аспекті ст.241 ЦК України мають значення повноваження з представництва, надані саме довірителем як власником та продавцем майна. Виходячи з встановлених фактичних та юридичних обставин справи, відсутні підстави для застосування норм матеріального права статтей 203, 215, 216, 237, 241 ЦК України, на основі яких пред'явлено позов. Інших правових підстав позову не заявлялось. Суд не аналізує наявність/відсутність спливу позовної давності (ст.267 ЦК України), оскільки не встановлено порушене право або законний інтерес позивача. Суд відхиляє доводи позивача про застосування рішення Верховного Суду України від 08 вересня 2010 року у даній справі, оскільки норма статті 360-7 ЦПК України (Обов'язковість судових рішень Верховного Суду України) підлягає застосуванню щодо судових рішень Верховного Суду України, прийнятих в порядку перегляду згідно глави 3 (Перегляд судових рішень Верховним Судом України). Наведене позивачем рішення прийняте в порядку касаційного провадження (а.с. 116-119). При цьому суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України у даному рішенні зазначив, що правочин на підставі ч.1 ст.241, ч.1 ст.203, ч.1 ст.215, ст.239 ЦК України визнається недійсним за позовом довірителя (сторони за договором). Позивач не виконав обов'язок доказування згідно ст.60 ЦПК України в обсязі необхідному та достатньому для задоволення позовних вимог. На основі викладеного та

Outcome: dismissed