Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, посилаючись на те, що відповідач є власником (наймачем) квартири [ADDRESS] та зареєстрована як побутовий споживач, особовий рахунок №22120. Стверджує, що не зважаючи на постачання теплової енергії в період з 1 січня 2009 року по 1 квітня 2016 року, відповідач не здійснює її оплату, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. Просить суд стягнути з відповідача 13\~807,05 грн. заборгованості за постачання теплової енергії та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, про підтримання позову в повному обсязі та відсутність підстав для застосування строку позовної давності за умови подання такої заяви відповідачем. Відповідач у судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності та про необхідність застосування строку позовної давності. З урахуванням ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що відповідач зареєстрована та проживає у [INFO], за якою у товариства з обмеженою відповідальністю «Бахмут-Енергія», яке є правонаступником товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівськ-Енергія», що надає послуги з постачання теплової енергії (а.с.13), відкритий особовий рахунок на імя відповідача №22120. У відповідності до розрахунку заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 1 січня 2009 року по 1 квітня 2016 року по особовому рахунку №22120 існує заборгованість в розмірі 13\~807,05 грн. (а.с.5-6). Розрахунок здійснено на основі тарифів, погоджених рішенням виконавчого комітету Артемівської міської ради Донецької області від 5 березня 2008 року №173 (а.с.15) та від 1 жовтня 2008 року №729 (а.с.16), а також затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 14 грудня 2010 року №1831 (а.с.12 на звороті) та постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 6 червня 2014 року №650, від 11 липня 2014 року №899 (а.с.11-12). Згідно з п.5 ч.2 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею\~13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до\~ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У відповідності до ч.5 п.40 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року №1198, споживач теплової енергії зобов'язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14. Вирішуючи заяві відповідача про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, пятою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За частинами першою, другою статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судовий наказ, відповідно до частини першої статті 95 Цивільного процесуального кодексу України, є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ Цивільного процесуального кодексу України, перериває перебіг позовної давності. Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-931цс15 та від 21 січня 2015 року №6-214цс14. Встановлено, що відповідач частково оплачувала послуги з постачання теплової енергії у листопаді 2009 року грудні 2010 року на підставі рішення суду від 22 січня 2009 року. Крім того, за заявою відповідача здійснювалось нарахування субсидії з метою погашення заборгованості, останній раз у червні 2011 року. Після переривання позовної давності визнанням боргу у червні 2011 року, перебіг позовної давності почався заново. При цьому, жодних дій щодо визнання боргу відповідачем чи предявлення позову/заяви про видачу судового наказу позивачем протягом трьох років після переривання строку позовної давності не відбулося. Здійснення у вересні 2014 року часткової оплати боргу на суму 200 грн. не свідчить про переривання позовної давності, оскільки переривання може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До такого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 23 вересня 2015 року по справі №6-18668св15. Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України, згідно з п.4.4.1 Постанови Пленуму якого від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності. Додаткове нарахування у лютому 2013 року 43,42 грн. до заборгованості, як вбачається з відповідного розрахунку, не свідчить про визнання боргу, не є оплатою заборгованості, а фактично її збільшує. Установлено також, що 21 квітня 2016 року позивач звернувся зі заявою про видачу судового наказу, у прийнятті якої ухвалою судді від 4 травня 2016 року відмовлено у звязку з наявністю спору про право (а.с.4). Відтак стягненню підлягає заборгованість за період з квітня 2013 року до квітня 2016 року, що становить 6\~838,42 грн. та є різницею між сумою наданих, нарахованих, проте не оплачених послуг (за квітень 2013 року 205,67 грн., за жовтень 2013 року 371,53 грн., за листопад 2013 року березень 2014 року по 411,34 грн. щомісяця, за квітень 2014 року 51,42 грн., за жовтень 2014 року 202,48 грн., за листопад 2014 року березень 2015 року по 570,64 грн. щомісяця, за квітень 2015 року 285,32 грн., за жовтень 2015 року 494,65 грн., за листопад 2015 року 958,40 грн., за грудень 2015 року 755,49 грн., за січень 2016 року 931, 12 грн., за лютий 2016 року 604,15 грн., за березень 2016 року 665,83 грн.) та оплаченими у вересні 2014 року 200 грн., у жовтні 2014 року 196,22 грн. та нарахованою субсидією у лютому 2016 року в розмірі 1\~829,52 грн., у березні 2016 року 1\~371,80 грн. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач-споживач не здійснила оплату за послуги з постачання теплової енергії у повному обсязі, зі застосуванням строку позовної давності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги постачання теплової енергії у розмірі 6\~838,42 грн., а відтак позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, оскільки відповідач звільнена від сплати судового збору як інвалід другої групи, судовий збір пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог підлягає компенсуванню за рахунок держави.

Outcome: partial