Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач в січні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилався на те, що 13.12.2013 року відповідач прийняла його на роботу на посаду комірника. Трудові відносини між сторонами були оформлені трудовим договором. 06.12.2014 року він звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. На момент його звільнення [PERSON] заборгувала йому заробітну плату за жовтень-листопад 2014 року та 6 днів грудня 2014 року, виплатити її остання відмовилася у зв'язку з відсутністю грошових коштів. У день звільнення [PERSON] лише видала йому трудову книжку із записом про звільнення та зняла з реєстрації в Центрі зайнятості трудовий договір. На його неодноразові звернення з приводу виплати заборгованої заробітної плати відповідач не реагує. Також зазначив, що починаючи з грудня 2013 року він отримував заробітну плату у розмірі 3500 гривень на місяць, а тому заборгованість по його заробітній платі становить 7702 гривні. Також вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4797 гривень. Просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 7702 гривні в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні, 4797 гривень в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього12499 гривень, а також витрати на оплату правової допомоги в розмірі 800 гривень. В подальшому, позивач позовні вимоги змінив. Просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 13.12.2013 року по 06.12.2014 року в розмірі 7320 гривень ( 12 місяців по 610 гривень), а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3050 гривень ( 5 місяців по 610 гривень), а всього 10370 гривень. Крім того, просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 800 гривень. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, в якій останній позов підтримав. Просив позов задовольнити. Відповідач також у судове засідання не з'явилася, подала через канцелярію суду письмові заперечення, в яких позов не визнала. Просила відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 13.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивача було прийнято на роботу на посаду комірника. Зазначена обставина підтверджується копіями трудового договору та трудової книжки (а.с.4-5). Як видно з умов договору, укладеного між сторонами, працівник був прийнятий на роботу на 0,5 ставки, час виконання робіт встановлювався з 09 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв., тобто 20 годин на тиждень. За виконання обов'язків, передбачених цим договором, працівнику встановлена заробітна плата у розмірі 610 гривень на місяць. В подальшому, 06.12.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України (а.с.5). Згідно п.2. ст.232, ст.233 КЗпП України, безпосередньо в районних у місті судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного в місті суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений в усякому випадку повинен в зазначений строк виплатити неоспорювану ним суму. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведені положення, а також положення статті 10 ЦПК України, суд вважає необґрунтованими та недоведеними посилання позивача на те, що ним отримувалась заробітна плата у розмірі 3500 гривень щомісячно, а також щодо зазначеного ним періоду заборгованості по заробітній платі з 13.12.2013 року по 06.12.2014 року. Так, суд зауважує, що розмір заробітної плати було погоджено сторонами у п.3 Договору у розмірі 610 гривень на місяць. Будь-яких доказів щодо збільшення розміру заробітної плати позивачу до 3500 гривень на місяць суду надано не було. Як видно з дослідженого у судовому засіданні акту Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області №410/24-12-17-01-18/[NUMBER] від 27.03.2015 року, складеного за результатами документальної позапланової перевірки [PERSON], первинними документами обліку, відповідно до яких здійснювалися нарахування і виплата найманим особам доходів (зарплата, інші види доходів), були розрахунково-платіжні відомості. Перевіркою своєчасності виплати найманим працівникам доходів встановлено, [PERSON] виплачувала заробітну плату своєчасно, що підтверджується підписами найманих працівників у розрахунково-платіжних відомостях. При цьому, за період жовтень-грудень 2014 року заробітна плата [PERSON] нараховувалась, однак не виплачувалась та була депонована. Зокрема, за період з 01.10.2014 року по 06.12.2014 року даному працівнику було депоновано заробітну плату в розмірі 3018 грн. 50 коп. Крім того, суд приймає до уваги, що в поданій позивачем первісній позовній заяві він сам зазначав, що йому не було виплачено заробітну плату за період з 01.10.2014 року по 06.12.2014 року. Судом також встановлено, що позивач 15.01.2015 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про виплату заборгованої заробітної плати (а.с.23-24), на яку остання не відреагувала. Таким чином, суд вважає доведеним факт не проведення з позивачем розрахунку при звільненні за період з 01.10.2014 року по 06.12.2014 року та наявності заборгованості по заробітній платі в розмірі 1511 грн. 74 коп. (а.8 акту). Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з розміру щоденної заробітної плати 30 грн. 50 коп. (610 гривень - заробітна плата за жовтень -листопада 2014 року та тривалості затримки розрахунку при звільненні з 07.12.2014 року по 14.05.2015 року, всього 5 місяців та 5 робочих днів). Таким чином, з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата у розмірі 1511 грн. 74 коп., а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 3202 грн. 50 коп., а всього 4714 грн. 24 коп. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 800 гривень слід зазначити наступне. Частиною першою ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з поданої заяви, позивач просить на підставі ст.79, ст.84 ЦПК України стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, пов'язані з залученням представника ТОВ «Юридична компанія Соломон» Павалюк Г.В. до участі у розгляді справи. Згідно ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Разом із тим, позивачем не було надано доказів щодо витраченого часу участі особи, яка надавала правову допомогу поза судовим засіданням, у суду відсутня можливість визначення максимального граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. Крім того, суд зауважує, що за змістом ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] з заявою до суду про допуск до участі в справі Павалюк Г.В. в якості особи, яка надає правову допомогу не звертались, остання не була допущена судом до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу. Відповідно до вимог ст.ст.40, 42, 44 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Повноваження представника фізичної особи посвідчуються довіреністю. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. На підставі наведеного та враховуючи те, що згідно з статтею 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, не належать витрати, пов'язані з залученням представника, суд вважає, що в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по справі слід відмовити. На підставі вище викладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial