Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з позовною заявою у якій просить встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] в м. Ватутіне Черкаської області, є його матір`ю, а також визнати за ним право власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , мати позивача, після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Водночас оформити спадщину у позасудовому порядку позивач не має можливості, оскільки нотаріусом виявлено розбіжності в написанні імені матері [PERSON] в його свідоцтві про народження, яке виписане російською мовою, та свідоцтві про її смерть, а також відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно, яке належало [PERSON] . Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] , повноваження якої підтверджено ордером від 24.11.2020 року серії ЧК № 122798, надала до суду заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи за відсутності сторони позивача та можливість ухвалення рішення у підготовчому засіданні з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог. Представник відповідача міський голова м. Ватутіне надав до суду клопотання за змістом якого позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення, а також просить розгляд справи провести за відсутності представника відповідача. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою учасників справи у засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ч. 3 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов`язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 15.01.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ватутінського міського управління юстиції у Черкаській області, підтверджується факт смерті [INFO] померла [PERSON] , у віці 85 років, про встановлення родинних зв`язків з якою просить позивач. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 04.07.1978 року Ватутінським ЗАГСом Звенигородського району, [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого російською мовою вказано [PERSON] . Ватутінською міською державною нотаріальною конторою 01.07.2015 року заведено спадкову справу № 57632250 після смерті [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 01.07.2015 року № 40807505. За життя [PERSON] придбала незакінчений будівництвом будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.04.1969 року, який нотаріально посвідчено державним нотаріусом Звенигородської нотаріальної контори. Водночас згідно інформації КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 11.09.2020 року № 49 право власності на вказане домоволодіння не зареєстроване. Відповідно до копії технічного паспорту на будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок та господарські споруди збудовано у період часу з 1966 року по 1989 рік. Згідно копії будинкової книги місце проживання [PERSON] з 23.03.1978 року зареєстровано у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 12.01.2021 року № 63144399 заповіти та спадкові договори [PERSON] відсутні. За змістом листа завідуючої Ватутінською міською державною нотаріальною конторою від 01.09.2020 року № 318/02-14 позивачу рекомендовано вирішити питання щодо оформлення спадкових прав у судовому порядку. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Положеннями п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд, крім іншого, розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, а також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Досліджені судом докази підтверджують факт родинних відносин позивача [PERSON] та померлої [INFO] [PERSON] , як сина та матері, оскільки відмінність між написанням імені матері позивача зумовлено невірним перекладом її імені «[PERSON]» з російської мови на українську під час видачі офіційних документів. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи визнання позову відповідачем, а також досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що померлій [INFO] [PERSON] за життя належав будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а позивач по справі є її сином, тобто спадкоємцем першої черги за законом, своєчасно прийняв спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом, оскільки померла [PERSON] розпоряджень щодо свого майна на випадок своєї смерті не залишала. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції представника позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачем, суд не стягує їх з відповідача. Крім того, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, а саме 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп., сплаченого відповідно до квитанції «Ощадбанк» від 28.10.2020 року № 55022, яка знаходиться в матеріалах справи № 690/432/20, підлягають поверненню [PERSON] з державного бюджету, оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті. На підставі викладеного,

Outcome: approved