Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нежитлові приміщення, визнання права власності на нежитлові приміщення, припинення права власності, стягнення судових витрат. До початку розгляду справи по суті позивач змінив предмет позову та просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 11139857000 від 10.04.2007 року в розмірі 46 649,14 доларів США та за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року в розмірі 22 187,60 доларів США, з переведенням в гривню за курсом встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно вказаних кредитних договорів відповідач [PERSON] отримав в ПАТ «УкрСиббанк» кредитні кошти в сумі 38 094,92 долари США та 20 280 долари США відповідно, зобовязався повернути їх у строк та на умовах, що передбачені кредитними договорами та додатками № 1 до них графіків погашення кредиту. [PERSON] свої зобовязання виконав, однак відповідач своїй зобовязання не виконує внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором № 11139857000 від 10.04.2007 року в розмірі 46 649,14 доларів США та за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року в розмірі 22 187,60 доларів США. 13 лютого 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТзОВ «Кей Колект» відповідно до договору факторингу № 2 та Договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги за зобовязаннями відповідача по кредитних договорах. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідач [PERSON] уклала договір поруки, а тому повинна нести солідарну з боржником відповідальність за невиконання умов кредитного договору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON]Г в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 11139857000 від 10.04.2007 року в розмірі 46 649,14 доларів США відмовити, заборгованість за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року визгав частково в межах строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлялась, 30 листопада 2015 року подала до суду заперечення на позов, в яких просила в задоволенні позову відмовити, оскільки порука є припиненою. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитних договорів, внаслідок чого ТОВ «Кей Колект» позивається про його відновлення шляхом стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитними договорами. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 10 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 11139857000 (т. 1 а.с.149-162). Як вбачається із п. 1.1 договору, Банк зобовязався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 50 000 доларів США, а позичальник зобовязався отримати такий кредит, повернути його Банку на умовах та у строк визначений договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту. Пунктом 1.2 встановлено термін кредитування 09 квітня 2014 року, а п. 1.3.1 встановлено плату за користування кредитом у розмірі 13% річних. Однак, позивач в позовній заяві вказує, що АКІБ «УкрСиббанк» надав відповідачу кредит в розмірі 38 094,92 долари США, доказів того що таку суму кредиту було отримано відповідачем суду не надано. Пунктом 1.2.2 визначено, що повернення кредиту повинно було відбуватись в строки визначені графіком (т. 1 а.с.159-161). Отже, кредитним договором та графіком визначено як остаточну дату погашення кредиту так і дати щомісячного погашення кредиту. Відповідно до п. 11.1 договору, сторони погодили, що у випадку невиконання пунктів договору щодо вчасного погашення кредиту, Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав, вимагати дострокового повернення кредиту. Термін повернення кредиту вважається таким, що настав, а кредит обовязковим до повернення на 41 день з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку (а.с.158). В матеріалах справи містяться вимога банку до позичальника, датована 22.10.2009 роком, про дострокове повернення кредиту та процентів за кредитним договором № 11139857000 від 10.04.2007 року у звязку з неналежним виконанням договору (т. 2 а.с.36). Отже, банк змінив строк виконання основного зобовязання надіславши вимогу позичальнику. Відповідач вимогу банку протягом 41 календарного дня не виконав та кредит не погасив, отже з 01 грудня 2009 року для банку почався відлік строку позовної давності для звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та поручителя. Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості (т. 2 а.с.28-31), позичальник перестав сплачувати кошти по кредиту ще 01 січня 2009 року, однак, не зважаючи на те, що позичальник не сплачував щомісячні платежі вчасно, банк не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості, хоча в нього виникло право вимоги та про порушення своїх прав він дізнався ще в січні 2009 року. Отже, суд прийшов до висновку, що клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності слід задовольнити, оскільки банк самостійно змінив строк виконання зобовязання надіславши позичальнику та поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту 22 жовтня 2009 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки. До вимог, що виникли з кредитних правовідносин застосовується триічний строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. ПАТ «УкрСиббанк» за захистом своїх прав до суду не звертався та 13 лютого 2012 року уклав з позивачем договір факторингу № 2, за яким передав ТзОВ «Кей Колект» право вимоги, в тому числі за кредитним договором № 11139857000 від 10.04.2007 року (т. 1 а.с.56-60). Отже, позивач отримав право вимоги до відповідачів та позивачу було відомо про те, що позичальник не виконує свої зобовязання за кредитним договором та за ним обліковується заборгованість. Але з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся аж 03 грудня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, укладаючи договір факторингу позивач повинен був знати, що Банк самостійно змінив строк виконання зобовязання шляхом надсилання відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту ще 22 жовтня 2009 року. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторони у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Укладаючи договір факторингу позивач отримав всі документи, які були в розпорядженні банку щодо кредитного договору, а тому позивачу було відомо, на час укладення договору факторингу, про зміну строку виконання зобовязань за кредитним договором та про пропуск строку позовної давності. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року в розмірі 22 187,60 доларів США, з переведенням в гривню за курсом встановленим НБУ на день ухвалення рішення, то судом встановлено наступне. 17 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 11270691000 (т. 1 а.с.167-174). Як вбачається із п. 1.1 договору, Банк зобовязався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 20 280 доларів США, а позичальник зобовязався отримати такий кредит, повернути його Банку на умовах та у строк визначений договором. Пунктом 1.2 встановлено термін кредитування 17 грудня 2007 року, а п. 1.3.1 встановлено плату за користування кредитом у розмірі 13,9% річних. Однак, позивач в позовній заяві вказує, що АКІБ «УкрСиббанк» надав відповідачу кредит в розмірі 38 094,92 долари США, доказів того що таку суму кредиту було отримано відповідачем суду не надано. Пунктом 1.2.2 визначено, що повернення кредиту повинно було відбуватись в строки визначені графіком (т. 1 а.с.159-161). Отже, кредитним договором та графіком визначено як остаточну дату погашення кредиту так і дати щомісячного погашення кредиту. Відповідач повинен був повернути кредит строк визначений договором та додатком № 1 до нього графіком погашення кредиту (т.1 а.с.173-174). Додатковою угодою № 3 до кредитного договору змінено кінцевий термін повернення кредиту 16 грудня 2022 року (т.1 а.с.181-182), якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору. Отже, поряд із встановленням строку дії кредитного договору, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (сплати щомісячних платежів). Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року відповідач перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування у вересні 2009 року (т. 2 а.с.24-26). Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. З позовом ТзОВ «Кей Колект» звернулось 03 грудня 2014 року, а тому строк позовної давності по щомісячним платежам до 03 грудня 2011 року за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року позивачем пропущено. З врахуванням пропуску позовної давності, загальна сума заборгованості по кредитному договору № 11270691000 від 17.12.2007 року складає 15 038,99 доларів США (прострочена заборгованість в межах строку позовної давності 4625 доларів США + строкова заборгованість згідно розрахунку позивача станом на 01.12.2013 року 10 413,99 доларів США) (т. 2 а.с.75)), що згідно офіційного курсу НБУ, станом на дату проведення розрахунку еквівалентно 355 521 грн. 72 коп. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовну вимогу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11270691000 від 17.12.2007 року слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача в користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 355 521 грн. 72 коп. В задоволенні решти вимог щодо стягнення кредитної заборгованості слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Щодо стягнення заборгованості з поручителя, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 11139857000 від 10.04.2007 року та кредитного договору № 11270691000 від 17.12.2007 року, між банком та відповідачем [PERSON] 10.04.2007 року та 17.12.2007 року укладено договори поруки (т. 1 а.с.183-185, 187-189), відповідно до яких в п. 1.1 та п. 1.3 поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за несвоєчасне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за кредитними договорами. Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як вже встановлено судом раніше, банк змінив строк виконання основного зобовязання предявившии вимогу 22 жовтня 2009 року про дострокове повернення кредиту, однак, з позовом про стягнення заборгованості у строки визначені законом, до суду не звернувся, тому порука [PERSON] за договором поруки № 11139857000/1-П від 10.04.2007 року є припиненою. Так само є припиненою порука [PERSON] за договором поруки № 11270691000/1-П від 17.12.2007 року, оскільки повернення кредиту [PERSON] повинно було відбуватись щомісячно, однак, він перестав повертати кредиту у вересні 2009 року, тому починаючи з вересня 2009 банку стало відомо про порушення свого права та протягом шести місяців він вправі був звернутись до поручителя із вимогою про повернення кредиту, однак цього не зробив. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 січня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-190цс14, предметом якої був спір про визнання поруки припиненою. Суд зробив правовий висновок, про те, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Гарантією реалізації в цивільному судочинстві принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, якими наділені особи, які беруть участь у справі: знайомитися з матеріалами справи, подавати суду докази та брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду тощо. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому сплачені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню зі сторони відповідача [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 16, 20, 256, 257, 261, 266, 267, 526, 527, 530, 548, 553, 554, 559, 612, 1054 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial