Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач в особі своїх законних представників звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту належності нерухомого майна на праві власності його померлому батькові [PERSON] та визнання за ним права власності на спадкове майно. На обґрунтування вимог в заяві зазначили, що 03.09.2006 року помер батько позивача [PERSON] 17.08.2017 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по вул. Соборна, 11 м. Баштанка, який належав спадкодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2005 року. 17.08.2017 року нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вказаний будинок належав спадкодавцю та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний в період шлюбу між ними, який був укладений 20.04.2002 року. Позивач вважає вказаний висновок нотаріуса таким, що не відповідає дійсності, оскільки рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.11.1999 року по справі № 2-449/99 було здійснено реальний поділ житлового будинку по вул. 1-а Продольна, 1 м. Баштанка та визнано за [PERSON] право власності на 49/100 часток вказаного будинку. 23.06.2005 року спадкодавцем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу було продано належні йому на праві особистої власності 49/100 часток житлового будинку по вул. 1-а Продольна, 1 м. Баштанка, та за отримані від продажу майна кошти [PERSON] придбав житловий будинок по вул. Соборна, 11 м. Баштанка, куди вселився та почав проживати. При цьому, з липня 2005 року [PERSON] перебував на тривалому лікуванні, в звязку з чим договір купівлі-продажу будинку по вул. Соборна, 11 м. Баштанка між ним та [PERSON] було укладено в письмовій формі лише 07.10.2005 року. Спадкодавець та відповідач [PERSON] припинили ведення спільного господарства та стали проживати окремо з кінця 2004 року, й після проведення операції [PERSON] став проживати в будинку своїх батьків до дня своєї смерті. Після придбання спадкодавцем спірного будинку відповідач в ньому не проживала, не доглядала за ним, що призвело до часткового руйнування будинку та розкрадання. Тому позивач просив встановити факт належності житлового будинку по вул. Соборна, 11 м. Баштанка на праві власності [PERSON] та визнання за позивачем право власності на вказаний будинок. В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] до суду не зявилася, про час слухання справи повідомлялася рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (відповідач не отримав поштові відправлення через відсутність за зареєстрованим у встановленому законом місці свого проживання, тому він відповідно до абз.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України вважається таким, що належним чином повідомлений). До суду не надійшло заперечень проти позову. Відповідач [PERSON] міська рада Баштанського району Миколаївської області не забезпечив явку свого представника, про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином. З огляду на те, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та обовязки сторін та відповідачі вважаються такими, що повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи (копію свідоцтва про народження позивача; копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.11.2011 року по справі № 2-560/2011; копію розпорядження [PERSON] райдержадміністрації від 06.12.2011 року № 574-р; копію договору купівлі-продажу від 07.10.2005 року; витяг з Державного реєстру правочинів № 1572780 від 07.10.2005 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9407614 від 23.12.2005 року; постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.08.2017 року; виписку з історії хвороби за 2005 рік щодо [PERSON]; копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.11.1999 року по справі № 2-449/99; копію спадкової справи після смерті [PERSON]; копію договору купівлі-продажу від 23.06.2005 року), суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом після [PERSON], який помер 03 вересня 2006 року, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок по вул. Соборна, 11 в м. Баштанка, що належав померлому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2005 року. Позивач (син померлого) прийняв спадщину після [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини був неповнолітнім та відповідно до наявної в спадковій справі довідки [PERSON] міської ради від 22.03.2012 року №519 єдиний проживав та був зареєстрований разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Постановою нотаріуса від 17.08.2017 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок по вул. Соборна, 11 м. Баштанка, оскільки спадкове майно було придбане спадкодавцем в період шлюбу з відповідачем [PERSON], а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 „Про судову практику у справах про спадкування свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Тобто, за загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли обєктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування. При цьому, судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду з позовом про встановлення факту належності майна особистою приватною власністю та визнання за ним права власності на спадкове майно став факт винесення нотаріусом 17.08.2017 року постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні відомості про належність спадкодавцю на праві особистої приватної власності спадкового майна, який на час його придбання перебував у шлюбі. Згідно з ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є \~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання вказаного майна під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті, тобто для визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). При цьому, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. В судовому засіданні встановлено, що спадкодавець [PERSON] придбав житловий будинок по вул. Соборна, 11 в м. Баштанка за кошти, отриманні ним від продажу належних йому на праві особистої власності 49/100 часток житлового будинку по вул. 1-а Продольна, 2 в м. Баштанка, який він продав за кілька місяців до придбання спірного будинку. При цьому, кошти, за які спадкодавець продав частку в будинку по вул. 1-а Прокольна, 2 (22500 грн.), є співмірними з вартістю придбаного спадкодавцем в подальшому будинку по вул. Соборній, 11 (22725 грн.), тому суд приходить до висновку, що житловий будинок по вул. Соборна, 11 м. Баштанка є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до положень п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, оскільки був придбаний ним за особисті кошти. При цьому, позивач просить встановити факт належності спірного будинку померлому на праві особистої власності. На переконання суду права позивача шляхом встановлення такого факту не можуть захищатись, оскільки встановлення факту є офіційним встановленням в судовому порядку певних життєвих обставин, які мають юридичне значення. В даному ж випадку мова йде не про встановлення судом певних обставин (фактів), оскільки належність спірного майна на праві приватної власності померлому підтверджується відповідними документами, а про визначення правового статусу такого майна та віднесення його до певного виду власності. Встановлені судом обставини, у свою чергу, вказують на наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача - визнання права особистої приватної власності [PERSON], який помер 03 вересня 2006 року, на житловий будинок, що розташований по вул. Соборна, 11 в м. Баштанка Миколаївської області. Вирішуючи вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування права власності на спадкове майно в судовому порядку, суд приходить до наступних висновків. Як було зазначено вище, судом встановлено, що підставою для відмови нотаріусом у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] стала відсутність у нотаріуса відомостей про належність спадкодавцю відповідного житлового будинку на праві особистої приватної власності. Однак, позивачем не доведено, що нотаріусом порушується, не визнається або оспорюється право позивача на житловий будинок, в звязку з чим він змушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права власності на вказане вище майно. При цьому, судом при розгляді даної справи встановлено, що спірний будинок належав спадкодавцеві на праві особистої приватної власності, таким чином, обставини, які були підставою для відмови нотаріусом у оформленні позивача в його спадкових правах, відпали. За такого, судом при розгляді справи не встановлено обставин, які б обєктивно унеможливлювали оформлення позивача у спадкових правах після смерті [PERSON] через нотаріуса після усунення обставин, що стали підставою для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що вказує на відсутність достатніх підстав для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на майно в порядку спадкування, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial