Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач в січні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення в солідарному порядку з відповідачів заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору №380/1452/06-Ж від 29.11.2006 року, що був укладений між позивачем та відповідачем [PERSON], Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 113 160 доларів США зі строком користування до 28.11.2031 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,55% річних, а позичальник в свою чергу зобов»язався повернути кредит та сплатити проценти за користування наданим кредитом. З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договори поруки №04/П-1660 від 29.11.2006 року, відповідно до якого остання зобов»язалася відповідати перед позивачем за виконання усіх зобов»язань позичальника в повному обсязі, що виникли з Кредитного договору. Оскільки відповідачі по справі в повному обсязі не виконують умови кредитного договору, мають прострочену заборгованість за кредитним договором, позивач вимушений був звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Просив суд про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 750 417 грн. 65 коп. та судових витрат. В судовому засіданні представником позивача було в повному обсязі підтримано вимоги позову, просив суд про їх задоволення в повному обсязі. Представник відповідачів по справі в судовому засіданні просила суд застосувати строк позовної давності до позовної вимоги заявленої до відповідача [PERSON] та відмовити в задоволенні таких вимог в повному обсязі. Щодо позовних вимог стосовно відповідача [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог в цій частині. Вислухавши думку учасників судового процесу, оглянувши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. Відповідно до кредитного договору №380/1452/06-Ж від 29.11.2006 року, що був укладений між позивачем та відповідачем [PERSON], Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 113 160 доларів США зі строком користування до 28.11.2031 року та сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,55% річних, а позичальник в свою чергу зобов»язався повернути кредит та сплатити проценти за користування наданим кредитом. 30.10.2008 року між Банком та відповідачем [PERSON] була укладена Додаткова угода №1 про внесення змін до договору кредиту, згідно якої сторони дійшли згоди внести зміни до умов кредитування, а саме в частині збільшення процентної ставки до 13,50 % річних. 02.02.2010 року між Банком та відповідачем [PERSON] була укладена додаткова угода №2 про внесення змін до договору кредиту, згідно якої сторони дійшли взаємної згоди внести зміни до умов кредитування, а саме в частині зміни графіку погашення основного боргу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно чинного законодавства, зокрема ст. ст. 549-550 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов»язання. Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Станом на 08.10.2014 року відповідач [PERSON] порушив графік погашення заборгованості за кредитом, а тому зобов»язаний погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти та штрафні санкції. Загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем складає 1 750 417 грн. 65 коп., що складається з: · 95 327.10 доларів США (1 234 505.49 грн.) - сума простроченої заборгованості за кредитом; · 33 602.81 доларів США (435 163.28 грн.) - сума нарахованих та не сплачених в строк відсотків; · 1 778.60 доларів США (23 033.27 грн.) - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; · 4 456.73 доларів США (57 715.62 грн.) - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків. Під час розгляду судової справи доказів, які мали спростувати наведені представником позивача розрахунків представником відповідача не надано. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору від 29.11.2006 року, в частині повернення кредиту в строки передбачені умовами договору, а тому не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договори поруки №04/П-1660 від 29.11.2006 року, відповідно до якого остання зобов»язалася відповідати перед позивачем за виконання усіх зобов»язань позичальника в повному обсязі, що виникли з Кредитного договору. За п. 6.6 договору поруки, договір вступає в силу з моменту його укладення і діє до повного виконання заборгованості за кредитним договором. Відповідно до договору поруки, поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення кредиту, сплати процентів. Відповідно до вимог ст.ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, пені. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача [PERSON] просила застосувати строк позовної давності до вимог, які позивач пред'явив відносно її довірительки з підстав спливу шестимісного строку позовної давності встановленого ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України. Як роз'яснено у пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що у березні 2012 року було проведено останній платіж за кредитним договором відповідачем [PERSON], а починаючи з квітня 2012 року за останнім рахується заборгованість за кредитним договором від 29.11.2006 року. Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. 21.01.2014 року позивачем направлено відповідачу [PERSON] досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 29.11.2006 року, яка виникла як до солідарного боржника по кредитним зобов'язаннях відповідача [PERSON] Аналізуючи всі обставини по справі, слід зазначити, що договір поруки діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором, при цьому повне погашення заборгованості за кредитним договором так і не відбулося, і позивач звернувся до відповідачів з вимогою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, разом з тим, про порушення свого права, позивач дізнався в квітні 2012 року, а саме з часу порушення позичальником [PERSON] кредитного зобов'язання, що не заперечується сторонами по справі, а тому в силу ст. 559 Цивільного кодексу України, у позивача виникло право пред'явлення вимоги до поручителя - [PERSON] щодо повернення кредиту, починаючи з квітня 2012 року та протягом шести місяців, при цьому з позовом до суду, в якому містяться вимоги до поручителя - [PERSON] позивач звернувся 14.01.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності. При вирішенні даного спору, суд також враховує наявність клопотання сторони відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що строк позовної давності сплинув, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - в частині вимог до [PERSON] Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - в частині вимог до [PERSON] підлягає задоволенню, а саме стягненню з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 750 417,65 грн., а в задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654, 00 грн., враховуючи що в частині позовних вимог до [PERSON] судом буде відмовлено суд не вирішує питання розподілу судових витрат в цій частині. Враховуючи наведене та

Outcome: partial