Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про захист прав споживача, розірвання кредитного договору, визнання неправомірним нарахування комісії, посилаючись на те, що 20 грудня 2013 року між ним та АТ «Банк Ренесанс Капітал» правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк» (ПУМБ) в особі відділення № 2 ПУМЮ в м. Чернівці, був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту на суму 10566 грн. строком на три роки. Вказаний споживчий кредит оформлений ним за умовами кредитування «Акція» (з 01.12.2013 р. по 26.01.2014 р. дострокове погашення безкоштовне). В період з 14.01.2014 р. по 22.06.2015 р. ним щомісячно здійснювалося погашення кредиту у розмірі по 587 грн., а отже ним достроково погашено кредит. Як такого кредитного договору укладено не було. Договором є письмова пропозиція укласти договір (оферта) від 20.12.2013 р. Згідно п. 2.9 пропозиції розмір комісії за переказ коштів (разова комісія) % становить - 0,00. Ні з якими іншими умовами кредитування його ознайомлено не було. Оскільки ним достроково було погашено суму кредиту, він вважав свої зобов'язання перед банком виконаними. Однак, Банк продовжував нараховувати йому комісію, про що йому стало відомо лише після того, як вин мав намір знову оформити Договір споживчого кредиту 10.09.2015 р. не повідомивши його про те в супереч п. 7 Пропозиції. З цього приводу, 18.09.2015 р. він звернувся із заявою до відділення Банку. Однак лише після неодноразових звернень, 09.12.2015 р. він отримав відповідь-відмову Банку датовану 23.11.2015 р. Щомісячно Банком нараховувалася комісія по 147,90 грн., а всього з липня 2015 р. нараховано 754,39 грн., станом на дату складання листа Банку № 491-1 від 23.11.2015 р. Вважає дії Банку неправомірними, такими, що порушують його права як добросовісного споживача. А тому просив суд розірвати вказаний договір та визнати неправомірним нарахування комісії по ньому. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини викладені в позовні заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 20 грудня 2013 року між нею та АТ «Банк Ренесанс Капітал» правонаступником якого є ПАТ «Перший Український міжнародний банк» (ПУМБ) в особі відділення № 2 ПУМЮ в м. Чернівці, був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту на суму 10566 грн. строком на три роки за умовами кредитування «Акція» (з 01.12.2013 р. по 26.01.2014 р. дострокове погашення безкоштовне). Вказаний договір є письмова Пропозиція укласти договір (оферта) від 20.12.2013 р. (а.с.6,7). Позивач свої обов'язки по договору виконував неналежним чином, достроково погасив суму кредиту, останній платіж було здійснено ним 22.06.2015 р. (а.с.11-16). 18.09.2015 р. він звернувся до відділення № 2 ПУМБ в м. Чернівці з заявою з приводу незаконного нарахування комісії по Договору споживчого кредиту від 20.12.2013 р. (а.с.8). 09.12.2015 р. позивач по електронній почті отримав листа-відповідь від ПУМБ датованого 23.11.2015 р., Вих. № 491-1. в якому зазначено, що вказаний споживчий кредит не закритий і сума заборгованості по комісії становить 754,39 грн. ( а.с.9,10). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Частиною 1 ст. 203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, які у розумінні ст. 4 ЦК України є Конституція України та інші Закони України. Правомірність є конститутивною ознакою правочину, як юридичного факту. Договірні умови, насамперед, повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства, зокрема справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України), а також ст. 18 Закону України «Про закисі прав споживачів» щодо справедливості умов договору. Стаття 2 Закону України « Про захист прав споживачів» визначає , що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуги та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно зі ст. 4 цього Закону права споживача захищаються державою в тому числі і шляхом судового захисту. Відповідно до п.6 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою, тлумачення нечесної підприємницької практики передбачено у ст. 19. Відповідно до ст. 19 вказаного закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Кваліфікуючі дії щодо нечесної підприємницької діяльності слід виходити із того, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції (послуги), яку він придбає (ч.9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів»). Також відповідній правовій оцінці, в даному випадку, підлягає речення п.6.7 Кредитного договору: «....зазначене положення є правом, а не обов'язком кредитора....», з якого вбачається, що природа реалізації відповідальності залежить від невідомої приватної оцінки Відповідача. Враховуючи що в угоді кожне слово несе правове слово несе правове навантаження, я дуже сподіваюсь, що в даному випадку, застосовуючи штрафну санкцію, Відповідач не допустив дискримінації моїх прав, як громадянина України, гарантованих мені не тільки основним законом, а і Міжнародними актами. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Встановлення жорстких обов'язків споживача тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Саме тому Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори з споживачами умови, які є несправедливими ( ст. 18 Закону ). Крім цього ст. 18 ч.3 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлені вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятнадцять відсотків вартості послуги) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою. Враховуючи, що відповідачем нараховано комісію невідомо за які послуги і ця сума не є остаточною, з цього випливає, що банком вже порушені вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону, тому саме з цих підстав це є нечесною умовою підприємницької практики та несправедливим, а оскільки сума кредиту позивачем сплачена, договір необхідно розірвати. У разі, коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Уразі дострокового повернення споживчого кредиту споживач сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, лише за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийняті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту або встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Оскільки у позивача був відсутній примірник оспорюваного договору то за його клопотанням відповідачу був надісланий лист з проханням надати копію договору. Але відповідач цього так і не зробив. Згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а також ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняється від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду, звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved