Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгіввона є власником квартири № 13-б, яка розташована за адресом: місто Херсон, вулиця Червоностудентська (Гімназична), будинок 15 та яка була придбана на електронних торгах, про що виконавчою службою був виданий відповідний акт, при цьому, будучи добросовісним власником, позивач бажає на власний розсуд відчужити (розпорядитися) вказаною вище своєю квартирою, однак наразі обмежена у цьому за наявності в реєстрі записів про обтяження у вигляді арешту та заборони на відчуження, які були зареєстровані до придбання позивачем цієї квартири із-за неврегульованих цивільно-правових зобовязань колишнього власника квартири [PERSON] перед [PERSON], до яких сама позивачка не має жодного відношення. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.11.2017 року прийнято до провадження суду зустрічну позовну заяву відповідача за первісним позовом [PERSON] до [PERSON], Корабельного районного відділу державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, треті особи: [PERSON], Державне підприємство «Сетам» про визнання недійсними результатів електронних торгів, а також об`єднано зустрічну позовну заяву в одне провадження з первісним позовом. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на порушення його прав внаслідок проведення торгів з реалізації квартири № 13-б, яка розташована за адресом: місто Херсон, вулиця Червоностудентська (Гімназична), будинок 15, адже арешти, що накладалися на вказану квартиру в порядку забезпечення позову, мали на меті захист його прав на стягнення з [PERSON] боргу за рахунок майна боржниці після завершення розгляду справи № 667/9447/13-ц у суді. Окрім того посилається на те, що вказана квартира була передана на реалізацію всупереч наявного арешту в порядку забезпечення позову, а керівник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області прийняв заявку на реалізацію спірної квартири, не перевіривши документ на відповідність вимогам законодавства, а тому вважає електронні торги, що відбулися 07.12.2015 року такими, що проведені незаконно, посилаючись при цьому на ч. 1 ст. 57, ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент проведення виконавчих дій), п. 3 Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 656/5 від 16.04.2014 року (що був чинний на момент проведення торгів), а також на ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання надав заяву, в якій просив розглянути справу з урахуванням змін в ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 року зі стадії розгляду, на якій залишилися до набрання чинності зазначеними змінами, в судовому засіданні первісний позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених в позові, а проти зустрічного позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні у звязку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] в судове засідання надали заяви, в якій просили розглянути справу з урахуванням змін в ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 року зі стадії розгляду, на якій залишилися до набрання чинності зазначеними змінами, в судовому засіданні первісний позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON], третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом Корабельний районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, відповідач за зустрічним позовом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, третя особа за первісним позовом Суворовський районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, третя особа за зустрічним позовом Державне підприємство «Сетам» в судове засіданні не зявились та не направили своїх уповноважених представників, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази та заслухавши представників сторін, суд вважає необхідним задовольнити вимоги первісного позову та відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою з наступних підстав. Судом встановлено, що первісному позивачу [PERSON] відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів, серія та номер: НАС 691168, виданого 28.12.2015 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON]., належить на праві приватної власності квартира під № 13-б, яка розташована за адресом: місто Херсон, вулиця Червоностудентська (Гімназична), будинок 15, та має реєстраційний номер 683948665101, право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (про що в вказаному реєстрі міститься запис за № 12797304) приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON]. на підставі його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.12.2015 року за індексним номером 27589942. Вказане вище свідоцтво було видане на підставі акту про проведені електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого 22.12.2015 року начальником відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні [PERSON]., який був складений за результатами проведених 07.12.2015 року електронних торгів по лоту № 109636 з реалізації вищевказаної квартири, переможцем яких стала [PERSON], запропонувавши найвищу цінову пропозицію, про що 07.12.2015 року був складений протокол № 132588 проведення електронних торгів. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяжень, відносно вказаної квартири міститься запис про обтяження за № 11880165, а саме: арешт нерухомого майна, який внесено 03.11.2015 року Комсомольським районним управлінням юстиції у місті Херсоні на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.11.2015 року за індексним номером 25819490 у відповідності до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії ВП, номер: 49064661, виданої 20.10.2015 року Відділом державної виконавчої служби Комсомольського (перейменовано на Корабельного) районного управління юстиції у м. Херсоні та запис про обтяження за № 10980401, а саме: арешт та заборона здійснювати відчуження майна відносно 20/100 частин квартири, який внесено 12.11.2013 року Суворовським районним управлінням юстиції у місті Херсоні на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.07.2015 року за індексним номером 22990410 у відповідності до постанови, серії ВП, номер: 40662566, виданої 12.11.2013 року Відділом державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції м. Херсона. При цьому, з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що особа, по відношенню до майна якої на той час реєструвалися наведені вище обтяження значиться відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON], яка на той час мала неврегульовані цивільно-правові зобовязання перед відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та у відповідності до свідоцтва про право власності від 20.07.2015 року за індексним № 40898069 була раніше власником квартири, яка була придбана [PERSON] на згадуваних вище торгах і наразі належить їй на праві приватної власності. Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що вказані вище обтяження щодо квартири були зареєстровані відповідно до згадуваних постанов ВДВС Комсомольського (перейменовано на Корабельного) та Суворовського районного управління юстиції м. Херсона, що були винесені в рамках згадуваних вище виконавчих проваджень з примусового виконання ухвал Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 листопада 2013 року та від 09 жовтня 2015 року про забезпечення позову по цивільній справі № 667/9447/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, по якій ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року залишено без змін рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 жовтня 2015 року про часткове задоволення позову та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 1221887 грн. 90 коп. та судових витрат у розмірі 3 441 грн. Надаючи правову оцінку доводам сторін, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулювалися нормами Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року, який набрав чинності з 28.05.1999 року та Інструкцією про проведення виконавчих дій, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Втім станом на 05.10.2016 року Закон України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року втратив чинність на підставі Закону України № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року. Починаючи з 05.10.2016 року набрав чинність новий Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-19 від 02.06.2016 року. Тобто, оскільки виконавчі дії в рамках виконавчого провадження, в межах якого було реалізовано на оскаржуваних позивачем за зустрічним позовом квартиру, № 13-б, яка розташована за адресом: місто Херсон, вулиця Червоностудентська (Гімназична), будинок 15, а так само і проведення оскаржуваних торгів, проводилися в період до набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-19 від 02.06.2016 року, відтак можна дійти до висновку, що слід керуватися нормами саме Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року, які були чинними на той час. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Нормою п. 1 ч. 1 ст. 32 вказаного Закону № 606-14 від 21.04.1999 року визначено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року. Приписами ч. 1 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року передбачено, що реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом. Законом України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхнє права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Разом із тим, аналіз положень Закону № 606-14 від 21.04.1999 року й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-14 від 21.04.1999 року року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення прилюдних торгів визначені були Тимчасовим порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 року за № 656/5. Цим Тимчасовим порядком визначено, що електронні торги - прилюдні торги (аукціон), що здійснюються в електронній формі в Системі, та передбачені певні правила проведення цих торгів. Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги. Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим порядком. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-14 від 21.04.1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом. Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду України 24 жовтня 2012 року №6-116цс12. При таких обставинах, на думку суду, будь які дії (бездіяльність) державного виконавця, в тому числі й таке, як не перевірка того, чи перебуває майно під арештом, на що посилається позивач за зустрічним позовом, мають місце до призначення прилюдних торгів, та можуть бути оскаржені у порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», однак не можуть бути підставою для визнання недійсними проведених прилюдних торгів. Окрім того, на думку суду, за наявністю арешту на квартиру, положення ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року не перешкоджали реалізації майна боржника на виконання рішення суду, оскільки законом не встановлено заборони реалізації майна на виконання рішення суду у випадку застосування заходів забезпечення позову в іншій справі. Більше того, статтею 37 Закону № 606-14 від 21.04.1999 року передбачено підстави, за якими виконавче провадження підлягає обовязковому зупиненню, а враховуючи таке, підставою для непроведення прилюдних торгів в даному випадку, при бажанні позивача за зустрічним позовом, могло бути тільки наявність відповідного рішення суду, яке мало б бути подане до ВДВС, однак такого рішення не було. При таких обставинах, позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання недійсними результатів електронних торгів є такими, що не підлягають задоволенню. Що стосуються позовних вимог позивача за первісним позовом, то суд відмічає, що ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України). Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника, зокрема, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. За приписами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про зняття арешту та заборони відчуження з майна позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-14 від 21.04.1999 року, що дублюється з приписами ч. 1, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-19 від 02.06.2016 року особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Право власності на вище вказане нерухоме майно набуто позивачем у спосіб, що визначений законом, а матеріалами справи таке твердження не спростовується. Правовий режим власності, відповідно до ст. 92 Конституції України визначається виключно законами України. Таким чином, аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставах, встановлених Законом, які в даному випадку відсутні. Враховуючи вищенаведене, за відсутністю підстав для задоволення зустрічного позову, суд вважає первісні позовні вимоги цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved