Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що 30.07.2013 року близько 8 год. в м. Івано-Франківську на кільцевому перехресті вулиць Петлюри, Чорновола та Довженка громадянин [PERSON], керуючи автомобілем марки FIAT SCUDO номер державної реєстрації [NUMBER] здійснив наїзд на автомобіль, яким керував позивач, марки KIA-RIO, номер державної реєстрації [NUMBER], який внаслідок цього отримав механічні пошкодження. Відповідальність [PERSON] згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ № 9614102 від 16.12.2012 року застраховано саме у «Страховій компанії «Універсальна», яка і повинна була здійснити відшкодування заподіяних збитків, внаслідок зазначеного ДТП. Цього ж дня автомобіль позивача був оглянутий аварійним комісаром Івано-Франківської філії «Страхова компанія «Універсальна». 30.07.2013 року позивачем у Івано-Франківську філію «Страхова компанія Універсальна» подана заява про виплату страхового відшкодування та надані всі необхідні документи і фотознімки ДТП. 26.09.2013 року на адресу позивача надійшло повідомлення в якому зазначено про те, що відповідно до ст. 37.1.3. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це привело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. В подальшому відповідачем у листі безпідставно зазначено, що в матеріалах страхової справи містяться дані про те, що учасники ДТП склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) від 30.07.2013 після залишення ними місця події, а Державтоінспекція МВС України не інформувалася про її настання і тому в ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» не має підстав для виплати коштів. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, тому і звернувся з позовом до суду. Такими неправомірними діями відповідача позивачу завдано і моральної шкоди, яка полягає у тому, що позивач зазнав нервових зривів, змушений був терпіти нечемну поведінку персоналу компанії та внаслідок такої поведінки втратив довіру до страхових компаній взагалі. В судовому засіданні представник позивача та позивач вимоги позову підтримали з мотивів наведених в ньому. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача заявив клопотання про визнання недопустимим доказом відеозапис № IFPI AFY36, як такий, що одержаний з порушенням закону. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, надіслав до суду письмові заперечення на позов в яких просив у задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що 30.07.2013 року о 08 год. Він рухався по вулиці О.Довженка, на кольці по вулиці Чорновола рухався [PERSON], на кольці його автомобіль та автомобіль [PERSON] зіткнулись. Після зіткнення вони викликали службу ДАІ, склали Європротокол, і відвезли це все в СК «Універсальна», оскільки саме в цій компанії була застрахована цивільно-правова відповідальність свідка [PERSON], який визнав себе винним у ДТП. Також свідок суду повідомив, що Європротокол сторони ДТП складали на місці ДТП, а пояснення писали в страховій компанії. Про те, що проводиться відеозапис того, що сторони пишуть пояснення працівник страхової компанії не повідомив, згоди на таку відеозйомку свідок не давав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду повідомив, що з 30.07.2013 року о 08 год. на кольці Чорновола він побачив, що автомобіль його знайомого [PERSON] зіткнувся з іншим автомобілем, свідок зупинився та запропонував свою допомогу, але сторони відмовились, сказали що викликали працівників ДАІ та почали складати Європротокол, тому свідок поїхав дальше у своїх спрвах. Вислухавши пояснення представника позивача, позивача, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 30.07.2013 року близько 08 год. в м. Івано-Франківську на кільцевому перехресті вулиць Петлюри, Чорновола та Довженка громадянин [PERSON], керуючи автомобілем марки FIAT SCUDO номер державної реєстрації [NUMBER] здійснив наїзд на автомобіль, яким керував позивач, марки KIA-RIO, номер державної реєстрації [NUMBER], який внаслідок цього отримав механічні пошкодження. Даний факт підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (Європротоколом) від 30.07.2013 року (а.с.17), складеним позивачем та гр. [PERSON], також вказаний факт підтверджує очевидець ДТП [PERSON] Автомобіль [PERSON] який визнав себе винним у вчиненні ДТП, був застрахований згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ № 9614102 в СК «Універсальна» (а.с.8). 30 липня 2013 року позивач звернувся до СК «Універсальна» із завою про відшкодування матеріального збитку отриманого в результаті ДТП (а.с.21). Також, 30 липня 2013 року страховим комісаром було проведено огляд транспортного засобу, що підтверджується протоколом огляду (а.с.20), відібрано пояснення в учасників ДТП (а.с.18, 19). В письмових поясненнях позивача та [PERSON] чітко зазначено, що Європротоколом вони складали близько місця ДТП. Суд вважає недопустимим доказом відеозапис наданий відповідачем до своїх заперечень, як такий, що одержаний з порушенням закону, оскільки аварійним комісаром [PERSON] вказаний відеозапис було зроблено без дозволу позивача та [PERSON], їх про це не було повідомлено та своєї згоди на здійснення відеозапису вони не давали, доказів надання такої згоди представник відповідача суду не надав. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У відповідь на свою заяву про виплату страхового відшкодування позивач отримав лист від відповідача в якому вказано, що відповідно до ст. 37.1.3. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це привело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Позивачу було відмовлено у виплаті відшкодування. Суд вважає такі дії відповідача неправомірними виходячи з наступного. Згідно ст. 6. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Отже, ДТП, яке сталось 30.07.2013 року за участі позивача та [PERSON] є страховим випадком в розумінні ст. 6 вказаного вище Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідні підрозділи МВС України про її настання. Відповідач у своїх поясненнях вказує на те, що учасниками ДТП повідомлення (Європротокол) було складено неналежним чином, що призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки, як вбачається із письмових пояснень учасників ДТП, Європротоколу, протоколу огляду транспортного засобу, повідомлення було складено зразу після вчинення ДТП, [PERSON] свою вину визнав, потерпілих від ДТП не було, із повідомлення можливо встановити всі обставини ДТП та його причину. А отже, посилання відповідача у своїх запереченнях на п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як на підставу для відмови у здійсненні страхового відшкодування, є безпідставним, оскільки позивач, як потерпілий від ДТП виконав усі обов'язки покладені на нього вказаним Законом для отримання відшкодування та встановлення обставин та причини ДТП. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного асобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом автомобіля позивача складають 3900 грн. та підтверджуються договором про надання послуг №02 від 05.11.2013 року (а.с.2324), рахунком №2 від 14.11.2013 року та актом прийому - передачі виконаних робіт №2 від 14.11.2013 року (а.с.25). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позивачем доведено порушення відповідачем зобов'язань за договором (Полісом) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ № 9614102 від 15 грудня 2012 року, яке полягає у невиплаті страхового відшкодування за фактом настання страхового випадку. Тому суд вважає що це право слід захистити та стягнути із вказаного відповідача на користь позивача суму завданої майнової шкоди, тобто витрат, яких він зазнав внаслідок настання страхового випадку, як страхової виплати в розмірі 3 900 грн. 64 коп. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При вирішенні спору в частині вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд врахував роз'яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а тому виходив з оцінки причинного зв'язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, встановленої судом, та з'ясував, що факт заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру відбувся за тих обставин, що протиправна поведінка відповідача, яка полягала у неправомірній невиплаті позивачу відшкодування, невизнанні події страховим випадком, завдала позивачу моральних страждань. Однак, суд вважає, що розмір моральної шкоди, зазначений позивачем у позові, є завищеним, оскільки при цьому не вказано з чого позивач виходив при визначенні саме такого розміру моральної шкоди. Із зазначених підстав суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення в розмірі, який суд за внутрішнім переконанням вважає співмірною моральним стражданням позивача, а саме в сумі 1 000 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 1376 грн. 40 коп., то суд виходить з наступного. Витрати на правову допомогу, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, позивачем не надано суду доказів фактичного понесення ним витрат на правову допомогу. Тому у задоволенні вказаної вимоги позивача слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 6, 28, 29, 33, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 15, 16, 526, 610, 1192 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 84, 88 ЦПК України,

Outcome: partial