Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання, що передбачено актом цивільного законодавства. На підставу своїх вимог спирається на те, що з 1 серпня 1989 року по 25 квітня 2014 року позивач працював на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Черкаської області. 5 вересня 2007 року позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до ЗУ від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» без фактичного звільнення з органів прокуратури. Наказом в.о. Генерального прокурора України від 25.04.2014 року № 687к позивача звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області з 25.04.2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ. В подальшому прокурор Черкаської області на підставі довідки управління Пенсійного фонду України в Маньківському районі Черкаської області від 14 квітня 2014 року № 917/04 та довідки прокуратури від 25 квітня 2014 року № 11-315 про повні роки роботи (станом на 25 квітня 2014 рок стаж роботи позивача в органах прокуратури склав 24 роки 8 місяців та 22 днів) видав наказ від 28.04.2014 року № 316к про виплату позивачу грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, проте вказана грошова допомога позивачу виплачена не була, а 30.10.2014 року в.о. прокурора Черкаської області наказ № 316к скасував, як такий, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства, тому виконанню не підлягає. На виконання постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 року прокуратурою Черкаської області проведено нарахування позивачу грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років (на день звільнення позивача з органів прокуратури 25.04.2014р.) і після утримання обов'язкових податків, зборів та військового збору, позивачу перераховано 15.12.2016 року на картковий рахунок в [PERSON] Аваль в сумі 135707,35 грн. Таким чином, прокуратура Черкаської області допустила відносно позивача довготривале (з 25.04.2014 р. по 15.12.2016 р.) невиконання грошового зобов'язання, яке передбачене актом цивільного законодавства. До даного часу прокуратурою Черкаської області позивачу не сплачено інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми грошової допомоги у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання за весь час прострочення з 25 квітня 2014 р. по 15 грудня 2016 року, що складає інфляційних втрат в сумі 120 643, 83 грн., та трьох процентів річних в сумі 10 774,79 грн., що і змусило позивача звернутися з даним позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволенн. Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: з 1 серпня 1989 року по 25 квітня 2014 року позивач працював на різних прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури Черкаської області. 5 вересня 2007 року позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до ЗУ від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» без фактичного звільнення з органів прокуратури. Наказом в.о. Генерального прокурора України від 25.04.2014 року № 687к позивача звільнено з посади прокурора Маньківського району Черкаської області з 25.04.2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ. В подальшому прокурор Черкаської області на підставі довідки управління Пенсійного фонду України в Маньківському районі Черкаської області від 14 квітня 2014 року № 917/04 та довідки прокуратури від 25 квітня 2014 року № 11-315 про повні роки роботи (станом на 25 квітня 2014 рок стаж роботи позивача в органах прокуратури склав 24 роки 8 місяців та 22 днів) видав наказ від 28.04.2014 року № 316к про виплату позивачу грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, проте вказана грошова допомога позивачу виплачена не була, а 30.10.2014 року в.о. прокурора Черкаської області наказ № 316к скасував, як такий, що виданий з порушенням вимог чинного законодавства, тому виконанню не підлягає. На виконання постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 року прокуратурою Черкаської області проведено нарахування позивачу грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років (на день звільнення позивача з органів прокуратури 25.04.2014р.) і після утримання обов'язкових податків, зборів та військового збору, позивачу перераховано 15.12.2016 року на картковий рахунок в [PERSON] Аваль в сумі 135707,35 грн. Як вбачається з матеріалів справи Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 12.11.2014, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 та Вищого адміністративного суду України від 22.10.2015, у задоволенні позову відмовив. Постановою Верховного Суду України від 19.10.2016 попередні судові рішення у даній справі скасовано, позов [PERSON], задоволено та зобовязано виплатити грошову допомогу у зв'язку з виходом [PERSON], на пенсію за вислугу років відповідно до ч. 16 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У даному випадку, сума, яка не оспорювалась між позивачем та прокуратурою області виплачена [PERSON] вчасно. Вихідна ж допомога, прокуратурою області виплачена [PERSON]Г після винесення судом рішення на користь останнього, а тому строки виплаті коштів позивачу, передбачених ст. 116 Кодексу законів про працю Україні прокуратурою області не порушені. Позивач у своїй позовній заяві посилається, що правовідносини які склалися між позивачем та прокуратурою Черкаської області трудовим законодавством не регулюються. Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичним особами. Згідно ст. 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавств про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших акті законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці регулюються трудовим законодавством, а саме: Кодексу законів про працю України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексації грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частив доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведень індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінет Міністрів України від 17.07.2003 № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністр України від 20.12.1997 № 1427. Стягнення з відповідача одноразової допомоги у разі звільнення за змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці» є компенсаційними витратами, та охоплюються поняттям «заробітна плата». Згідно зі ст. 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Також позивач посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно якої прокуратура Черкаської області зобов′язана сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов'язання, відповідно до ст. 11 ч. 2 п. 3 ЦК України є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Частиною 5 вказаної статті передбачено виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду. Згідно зі ст. 625 ч. 2 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми ,якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи правові позиції Верховного Суду України про застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, суд приходить до висновку, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed