Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач в серпні 2014 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що він з 1970 року по 2008 рік працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. 18.02.1987 року під час виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого він отримав травму у вигляді відкритого перелому кісток правої гомілки. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого 22.03.2007 року висновком МСЕК йому вперше було встановлено 25 % втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, а 05.01.2009 року МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності по профзахворюванню безтерміново, та 60 % втрати працездатності, з яких: 30 % - силікоз, 10 % - радикуліт, 20 % - трудове каліцтво. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було заподіяно великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань. Просить стягнути з відповідача на його користь 30 000 грн. в відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримав, позивач суду пояснив, що він працював на шахтах під землею більше 30 років, в основному працював гірничим робітником очисного вибою. Робота проводилася в шкідливих умовах: вологість, пил, вібрація. Крім того, на шахті він отримав виробничу травму - перелом правої гомілки, внаслідок чого перебував 8 місяців на лікарняному. В 2007 році, згідно висновку МСЕК, йому було встановлено 25 % втрати професійної працездатності, а в 2009 році - 60 % втрати працездатності. У зв'язку з втратою працездатності він постійно лікується, у нього задишка, кашель, в повній мірі не може виконувати фізичну роботу, тобто у нього порушені нормальні умови життя. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, подав до суду заперечення в якому позов не визнав, через те, що позивач не надав доказів підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань. Крім того, довідка МСЕК не може бути доказом спричинення власником моральної шкоди, оскільки вона встановлює лише факт втрати працездатності. Вказав, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання, чи його наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого - позивач таких доказів суду не надав, тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, подав до суду заперечення на позовну заяву в якому вказав, що ДП «ЦЗК Вуглеторфреструктуризація» не є правонаступником шахти № 1 «Червоноградська» так як створене було лише у 2010 році. Відповідно до п.п. 7 та 18 Порядку № 939 ДП «ЦЗК Вуглеторфреструктуризація», на яке покладаються функції з проведення відповідно до затвердженого проекту ліквідації гірничого підприємства заходів, спрямованих на подолання негативних наслідків цієї ліквідації, не є правонаступником гірничих підприємств, що ліквідуються або ліквідовані, а до заходів ліквідації гірничих підприємств не входить відшкодування моральної шкоди, зокрема покриття витрат за моральні страждання у зв'язку з профзахворюванням. Просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 18.01.1971 року, акту розслідування професійного хронічного захворювання від 11.11.2008 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 30 років 05 місяців. Як вбачається з копії акту № 8 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом та копії акту (спеціального) пере розслідування нещасного випадку, що стався 18.02.1987 року л 10 год. 00 хв. на шахті імені Героя Радянського Союзу О.В. Лопатіна від 02.09.2004 року, 18.02.1987 року в 10 год. 00 хв. була розвантажена передня стійка секції внаслідок чого опустилася передня частина перекриття і воно (перекриття) нахилилося в сторону секції № 167. Козирок секції, який раніше був від'єднай від перекриття, при нахилі зісковзнув з перекриття і вдарив [PERSON] по правій нозі. Згідно копії довідки виданої МСЕК № 020312 Серії ЛВА-2 від 22.03.2007 року [PERSON] було встановлено вперше 25 % втрати працездатності у зв'язку з трудкаліцтвом, безтерміново. Відповідно до довідки МСЕК Серії ЛВА-2 № 023867 від 05.01.2009 року [PERSON] було встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності, з яких: вперше 30 % - силікоз, вперше 10 % - радикуліт, 20 % - трудове каліцтво. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Згідно ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved