Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, а саме 1/2 частки житлового будинку (будинковолодіння) №4 по вул. Коцюбинського в м.Пустомити у Львівській області, стягнення з відповідачів грошової компенсації ринкової вартості даної частки та припинення права власності [PERSON] на 1/2 частку будинковолодіння №4 по вул. Коцюбинського в м.Пустомити у Львівській області. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.12.1996 року помер [PERSON], який приходився дідусем позивачу, 08.06.1999 року померла бабця позивача [PERSON], 28.01.2012 року помер батько позивача [PERSON]. Після смерті батька позивач дізнався, що дідусь заповів належний йому будинок по вул. Коцюбинського, 4 в м.Пустомити у Львівській області своїм онукам позивачу та відповідачці [PERSON]. На момент смерті [PERSON], позивач був малолітнім. Будинок, на який він має право, як спадкоємець за заповітом, не можливо технічно розділити на окремі площі. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.03.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третьої особи Державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області в частині вимог про стягнення грошової компенсації та припинення права власності залишено без розгляду. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та в судовому засіданні його представник такі підтримав та просив визнати за позивачем право власності на спадкове майно, а саме 1/2 частки житлового будинку та господарських будівель за адресою №4 по вул. Коцюбинського в м.Пустомити у Львівській області з вищевикладених підстав. Крім того пояснив, що до складу спадкової маси, що залишилась після смерті [PERSON] будинок по вул. Коцюбинського, 4 у м.Пустомити не входив. [PERSON] не була власником даного будинку, не зважаючи на те, що його побудував її чоловік [PERSON], якому даний будинок належав на праві особистої власності. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що позивач не прийняв спадщини після смерті діда, протягом 6 місяців фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном, заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини він чи його батьки не подавали. Вказаний перелік дій, що свідчить про прийняття спадщини, згідно вимог ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, є вичерпним і не передбачає дзеркального положення до положень ст. 1268 ЦК України, на яку посилаються позивач та його представник. Оскільки позивач пропустив строк позовної давності просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник третьої особи Державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області у судове засідання не зявилася, хоча про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.12.1996 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 13). 30.11.1990 року [PERSON] склав заповіт, за яким належний йому на праві особистої власності житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в м.Пустомити по вул. Коцюбинського, 4 заповів своїм внукам [PERSON] та [PERSON] по половині кожному. Оскільки спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. При цьому відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Разом з тим згідно із ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів; від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз\~термінів «довідався»\~та «міг\~довідатися»,\~що містяться\~в ст.\~261\~ЦК України,\~дає підстави\~для висновку\~про презумпцію\~можливості та\~обовязку особи\~знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Як зазначив позивач, він [INFO] та на час відкриття спадщини був малолітнім. У матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення осіб, які уповноважені були представляти його інтереси, до відповідних органів щодо прийняття спадщини. Крім того, 25.12.2004 року йому виповнилося 18 років, однак до суду він звернувся лише 19.02.2016 року. Позивач не\~довів той\~факт,\~що він\~не міг\~дізнатися про\~порушення свого\~цивільного права,\~що також\~випливає із\~загального правила,\~встановленого статтею\~60\~ЦПК України,\~про обовязковість\~доведення стороною\~спору тих\~обставин,\~на котрі\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення прав позивач міг отримати раніше. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Із змісту ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. З аналізу вищевказаних норм, відсутнє законодавчо встановлене правило, викладене в ч.4 ст. 1268 ЦК України про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно ч.1, 3 ст.\~10, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права судом не здобуто та стороною позивача не надано. Таким чином, суд прийшов до висновку про сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, що є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed