Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова НАМН України», код ЄДРПОУ 02012094, місцезнаходження за адресою: м. Одеса, б-р Французький, 49/51, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , гурт. про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [PERSON] як працівник Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» був вселений в гуртожиток Інституту, розташований за адресою: м. Одесса, Французький бульвар, 49/51. Після звільнення 05.10.2015 року [PERSON] добровільно виселився з гуртожитку, проте не знявся з реєстраційного обліку, що і стало приводом для звернення до суду. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 01.03.2019 року цивільну справу за зазначеним позовом прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надав. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За правилами статті 61 ЖК Української РСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст. 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року по справі №524/7927/16-ц. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 18.10.2010 року об`єкт, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому дійсно належить Державі Україна в особі Академії медичних наук України, на праві державної власності. На балансі Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» перебуває гуртожиток на 240 місць, 1973 року введення в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, наданою головним бухгалтером Інституту. Відповідно до п. 7.7 Статуту Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» складовими матеріально-технічної бази Установи є будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транпортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності, нематеріальні активи. Майно, що становить матеріально-технічну базу Установи, закріплюється за Установою на основі права оперативного управління. Відповідно до ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності. Таким чином, Державна установа «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» є належним позивачем по зазначеній справі. Також судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду інженера загально-управлінського персоналу АГЧ Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» 01.04.2010 року, 05.10.2015 року [PERSON] був звільнений з посади інженера інженерного відділу Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України», що підтверджується відповідними наказами. [PERSON] як працівник Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» був вселений в гуртожиток Інституту, розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі ордеру на койко-місце № 65 від 23.05.2000 року, та проживав у кімнаті № [NUMBER] . Після звільнення 05.10.2015 року [PERSON] добровільно виселився з гуртожитку, проте не знявся з реєстраційного обліку. Як вбачається з акту, складеного 21.12.2018 року комісією у складі начальника ГТЧ Мартинюк А.М., завідуючого гуртожитком [PERSON] , паспортиста [PERSON] та чергових гуртожитку [PERSON] та [PERSON] , колишній спіробітник [PERSON] , 1980 року народження, з 06.10.2015 року в гуртожитку не проживає, за ліжко-місце не сплачує, ніяких речей його немає. Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Згідно з статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа. Верховним Судом України 04 листопада 2015 року розглядалась справа №6-1166цс15 за заявою Ізмаїльської міської ради Одеської області про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень уф подібних правовідносинах. Як вбачається, з правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 04 листопада 2015 року по справі №6-1166цс15, оскільки правовий режим гуртожитків, прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Позивач надав належні та допустимі докази того, що відповідач не мешкає у гуртожитку більше 6 місяців. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом у гуртожитку, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова НАМН України» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку.

Outcome: approved