Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобовязання зареєструватися за певною адресою. В обґрунтування вимог зазначено, що квартира № 129, що розташована по вул. Українська буд. 8-А, була надана дідові позивача ([PERSON]) на підставі ордеру № 3532 від 25.09.1972 року на сімю з чотирьох осіб: [PERSON] (дружина наймача), [PERSON] (син наймача), [PERSON] (син наймача), який у 1973 році був знятий з реєстрації, так як виїхав на навчання до Російської Федерації і з того часу до України не повертався. 15.09.1990 року [PERSON] (батько позивача) уклав шлюб із [PERSON], яка у якості члена сімї наймача житлового приміщення оселилась у квартирі № 129 і проживає в ній без реєстрації по теперішній час. [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації достатньо довгий час понад 20 років, цей факт підтверджується Довідкою № 1172 від 30.07.2015 року, що складена на підставі [PERSON] від 29.07.2015 року, та Довідки № 551 від 29.03.2016 року, що складена на підставі [PERSON] від 28.03.2016 року. З травня 2002 року [PERSON] разом із своїм чоловіком проживала у [INFO], де на свій розсуд зробили поточний ремонт, будь-хто інший, крім [PERSON] і [PERSON] квартирою № 78 не користувався та будь-яких перешкод у користуванні нею їм не чинив це підтверджується тим, що після смерті дідуся 24.05.2009 року [PERSON] самостійно залишилась проживати в квартирі № 78. В спірній квартирі позивач проживає з часу свого народження, а саме з 18.06.1991 року, спочатку позивач користувався квартирою у якості члена сімї наймача житлового приміщення, а потім у 07.05.2008 році був зареєстрований, за згодою всіх наймачів, за весь період проживання у вказаній квартирі, жодних непорозумінь, або заперечень щодо такого проживання з боку [PERSON] не поступало, однак після смерті батька позивача [PERSON] (18.01.2013 року) [PERSON] стала висловлювати вимоги щодо виселення [PERSON] з квартири № 129. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначеною статтею передбачені способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист прав власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Статтею 47 Конституції України проголошується, що кожен має право на житло. Держав гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як н підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР. ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Враховуючи той факт, що [PERSON] на сьогоднішній день не мешкає за місцем реєстрації. що суттєво впливає на взаємовідносини позивача з комунальними службами та іншими підприємствами по наданню послуг. В звязку із чим, позивач несе додаткові витрати по квартплаті і комунальним платежам за кількістю зареєстрованих осіб у квартирі, так як [PERSON] не приймає будь-якої участі по утриманню квартири, в якій вона зареєстрована, що в черговий раз підтверджує її формальний характер реєстрації у квартирі. Крім того, в звязку із тривалою відсутністю [PERSON], як за фактичним місце проживання, так і за місцем реєстрації, позивач був вимушений звернутися до правоохоронну органів з заявою про її розшук. Слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом міліції [PERSON] розпочато 08.01.2014 року досудове розслідування №12014080060000105. За даним досудовим провадженням 16.01.2014 року було винесено Постанову про закриття, в звязку із тим, що [PERSON] повідомила про те, що вона не бажає проживати, ані за місцем фактичного проживання, а за місцем реєстрації, крім того вона відмовилась повідомити адресу свого місце перебування. Згідно до положень ст. 107 Житлового кодексу УРСР, у разі вибуття наймача та член його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням дня вибуття. Ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї. Ст. 3 Сімейного кодексу України визнає сімю спільне проживання осіб, що повязані спільна побутом та мають взаємні права та обовязки. Згідно із ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. З вище викладеного випливає наступне, [PERSON] у спірній квартири не прожив більше шести місяців, не здійснює оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири і, як випливає з матеріалі доданих до позовної заяви, не приймає участь у спільному побуті. Крім того у своїй позовній заяві [PERSON] вказала, що адресою для листування з нею, як із позивачем по справі вул. Ентузіастів, 18/16, яка і є на сьогодні її фактичним місцем її проживання, а отже, враховуючи вищенаведене відповідачка вважається такою, що втратила право користування квартирою 129 в будинку 8-А по вулиці Українській у м. Запоріжжі. Таку ж саму позицію викладено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 року зі змінами від 25.12.1992 і 25.05.1998 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в України на законних підставах, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 108 Житлового кодексу України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом. У звязку з тим, що [PERSON] порушує вимоги ч. 1 ст. 6 , ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», враховуючі, що мешкає у іншій квартирі з належними умовами для проживання, а реєстрація у квартирі [PERSON] має лише формальний (фіктивних) характер, а тому, отримання такого рішення необхідне для зняття [PERSON] з реєстрації у відповідності до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 129 в будинку 8-А по вул. Українській, в м. Запоріжжя; зобовязати [PERSON] зареєструватись за адресою вул. Ентузіастів 18/16. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимо. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, вважали позовні вимоги необґрунтованими, пояснили суду, що відповідачка в квартирі [ADDRESS] не проживає у звязку з тим, що позивач [PERSON] створює перешкоди [PERSON] у проживанні у вказаній квартирі. Заявили зустрічний позов. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані сторонами докази, дійшов наступних висновків. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами вивченим та оголошеними в судовому засіданні: - копією довідки № 1172 від 30.07.2015 року, згідно з якою [PERSON] зареєстрований в [INFO], [PERSON] за вказаною адресою фактично не проживає з 1995 р.; - копією [PERSON] від 29.07.2015 року, згідно з яким [PERSON] [INFO] за вказаною адресою фактично не проживає з 1995 р.; копіями Довідки № 551 від 29.03.2016 року та [PERSON] від 28.03.2016 року з аналогічним змістом; - копією постанови про закриття провадження від 16.01.2014р.; копією ордеру № 3532 від 25.09.1972 року. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.-ч. 4,5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що відповідно до ст.107 ЖК ( 5464-10 ) наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2013 р. по цивільній справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та комунального підприємства «Основаніє» про вселення, та за зустрічними вимогами [PERSON] до [PERSON], третя особа комунальне підприємство «Основаніє» про визнання особи як такої, що втратила право користування житловим приміщенням та за вимогами [PERSON] Леонідівнидо [PERSON], треті особи [PERSON], КП «Основаніє» про визнання права користування житловим приміщенням і визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням: - апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, - рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 р. у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення; - відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених вимог у цій справі; - відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених позовних вимог у цій справі; - позовні вимоги [PERSON] задовольнити, вселити [PERSON], [INFO] в квартиру [ADDRESS], в м. Запоріжжі. Судом по вказані їй цивільній справі встановлено, що в квартирі [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON] У лютому 2001 р. відповідач набув право користування житловим приміщенням за згодою всіх членів сімї, які проживали в квартир на час поселення. На той час у спірній квартирі мешкали: позивач, її чоловік, їх син, його дружина [PERSON] - позивач за окремими вимогами та онук відповідач по справі. У червні 2001 р. для десятирічного [PERSON] була придбана у особисту власність окрема квартира [ADDRESS]. У спірній трьохкімнатній квартирі залишились проживати син, його дружина та малолітній відповідач. [PERSON] чоловік позивача, помер 24.05.2009 р., а син [PERSON], пішов з життя 18.01.2013 р. Є помітним і те, що у 2013 році між сторонами стали виникати конфлікти щодо розмежування прав користування житловими приміщеннями з одночасним зверненням до правоохоронних органів. Позивач твердив, що власна квартира онука, до якої вона поселилася з чоловіком, не була постійним її місцем проживання, вона ніколи не відмовлялась від спірної квартири і про це свідчить її постійна реєстрація за спірною адресою. Переїзд був зумовлений домовленістю всіх дорослих членів сімї щодо зручностей використання житлових приміщень для житлово - побутових потреб. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що твердження позивача [PERSON] стосовно того, що його бабуся [PERSON] вибула на інше постійне місце проживання, зокрема, в [ADDRESS], не підтверджується жодним належним доказом. Не проживання [PERSON] [INFO], обумовлено тривалим конфліктом відповідачки з її онуком [PERSON], наявність такого конфлікту сторонами не заперечується. Вказані обставини, відповідно до чинного законодавства, не можуть бути підставою для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку ст. 107 ЖК України. Не підлягає задоволенню вимога [PERSON] про зобовязання [PERSON] зареєструватись за адресою: вул. Ентузіастів 18/16, оскільки, як слід з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, тоді як [PERSON] звернувся до суду за вирішенням прав іншої особи без її згоди та без відповідних повноважень. Як слід з рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2013 р., відповідач [PERSON] наполягав на визнанні [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у звязку з її вибуттям в інше жиле приміщення в порядку ст. 107 ЖК України в [ADDRESS], тоді як в даному провадженні позивач [PERSON], вважає, що його бабуся [PERSON] постійно проживає в [INFO]. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, який нею уточнювався, до [PERSON], Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської [PERSON], [PERSON] підприємства «Наше місто», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Департамент житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, [PERSON] підприємство «Основаніє», про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання особи, визнання незаконним оформлення особового рахунку. В обґрунтування вимог зазначено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: м. Запоріжжя, Українська, 8-А, кв.129. 25.09.1972 p., на підставі рішення № 22 від 13.09.1972 р. заводу «Дніпроспецсталь» її чоловіку - [PERSON], був виданий ордер №3532 про право зайняття [ADDRESS]. Відповідно до п.10, ч.1 та ч.2 ст.15 Житлового кодексу України, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах [PERSON] народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP, на території району, міста, району в місті видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141). Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах [PERSON] народних депутатів вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством Союзу PCP і Української PCP. Згідно статті 64 Житлового кодексу України, члени сімї наймача, які проживають разом з ніш, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно вищевказаного ордера, у квартирі були зареєстровані: дружина основного наймача - [PERSON], [INFO], син основного наймача - [PERSON], [INFO], син основного наймача - [PERSON], [INFO], які належать до членів сімї наймача згідно вимог законодавства. На основного наймача - [PERSON] [PERSON] підприємством «Основаніє» відкрито особовий рахунок №22001387 для сплати відповідних комунальних послуг. 24.05.2009 р. [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть за актовим записом №4738. 18.01.2013 р. помер син - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть за актовим записом №398. [PERSON] був знятий з реєстрації у звязку з вибуттям на інше місце проживання багато років тому та наразі його місце знаходження невідомо. Отже, [PERSON] залишилась єдиним членом сімї наймача у квартирі. У звязку з тим, що [PERSON] (основний наймач), на якого був відкритий особовий рахунок, помер, з метою подальшої сплати комунальних послуг на законних підставах, вона звернулась до КП «Основаніє» з заявою про переоформлення особового рахунку на її імя, але їй було відмовлено у прийнятті заяви, у звязку з тим, що начебто у квартирі, крім [PERSON] зареєстрований онук - [PERSON], а отже на переоформлення особового рахунку потрібна його згода. Про це [PERSON] дізналась лише при спробі переоформлення особового рахунку. Разом з тим, як стало відомо, у квітні 2016 р. КП «Основаніє» здійснило переоформлення особового рахунку на [PERSON] начебто за особистої письмової заяви (згоди), але ніякої згоди на такі дії [PERSON] не надавала, отже переоформлення особового рахунку на [PERSON] було здійснено КП «Основаніє» без її згоди та відома. Статтею 65 Житлового кодексу України чітко визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу України чітко встановлено коло осіб, які є членами сімї наймача, а саме: до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо ми постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки наймачем квартири був [PERSON], згідно вимог законодавства, онук - [PERSON] не є членом сімї, крім цього, в квартирі він ніколи не проживав, оскільки мав власне приватизоване житло та проживав з матірю за адресою: м. Запоріжжя, вул. Українська, 8- А, кв. 78, про що свідчить договір купівлі-продажу від 21.06.2001 р. зареєстрований приватним нотаріусом ЗМНО в реєстрі за №1868. Вирішуючи питання щодо реєстрації місця проживання (прописки) особи в житловому приміщенні (в даному випадку [PERSON]О.), орган реєстрації, на який законом покладено функції здійснення такої реєстрації, був зобовязаний отримати письмову згоду всіх членів сімї, проте [PERSON] такої згоди ніколи не надавала. Виходячи з вищезазначеного, реєстрація [PERSON] в квартирі є незаконною, протиправною та такою, яка здійснена з грубим порушенням вимог законодавства. Одразу після смерті сина - [PERSON], який проживав у квартирі №129 до моменту смерті, [PERSON] разом зі своєю матірю [PERSON] фізично вигнали [PERSON] з квартири №129 без речей та засобів для існування, привласнили мої грошові заощадження, накопичені за довгі роки праці та пригрозили фізичною розправою у випадку, якщо [PERSON] спробує увійти до своєї оселі. Маючі усі підстави побоюватись за своє життя та відчуваючи реальну загрозу життю та здоровю, з січня 2013 р. та до теперішнього моменту вона вимушена перебувати у осіб, які проявили милосердя та небайдужість та погодились на її тимчасове перебування у їхній квартирі. Багаточисельні звернення до правоохоронних органів, органів прокуратури та суду, не дали жодних результатів. Усі заяви та скарги були проігноровані та залишені без розгляду. Попри існуючі рішення судів про вселення (рішення апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2013 р. по справі №22-ц-778/6026/13 (ЄУН №331/1979/13-ц) та ухвала ВССУ від 09.04.2014 р. по справі №6-2819св14) Відповідач - 1 - [PERSON] та його мати - [PERSON] до теперішнього моменту продовжують чинити перешкоди у користуванні житлом та не надають доступу до квартири, змінивши замки у вхідних дверях та встановивши сигналізацію, тим самим перешкоджають та умисно не виконують рішення суду, що набрали законної сили. Відповідно до Закону України №888-УІІІ від 10.10.2015, який набув чинності 04.04.2016 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», повноваження та функції реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб делеговано органу місцевого самоврядування, а саме - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської [PERSON]. Згідно Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №494 від 26.08.2016 р. обєкти житлового та нежитлового фонду, благоустрою та обладнання вилучено з господарського відання [PERSON] підприємства «Основаніє» та передані в господарське відання Комунальному підприємству «Наше місто». Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд, визнати незаконними та протиправними дії [PERSON], щодо чинення перешкод у користуванні [PERSON] квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS]; визнати [PERSON] [INFO] (паспорт: серія СТ №037185, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.2008 р.) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та виселити без надання іншого житлового приміщення; визнати незаконною реєстрацію місця проживання [PERSON] [INFO] (паспорт: серія СТ №037185, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.2008 р.) за адресою: [ADDRESS]; Зобовязати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської [PERSON] скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] [INFO] (паспорт: серія СТ №037185, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 07.05.2008 р.) за адресою: [ADDRESS]; визнати незаконними дії [PERSON] підприємства «Основаніє» щодо переоформлення особового рахунку [PERSON] на [PERSON]; Зобовязати [PERSON] підприємство «Наше місто» здійснити переоформлення особового рахунку [PERSON] на [PERSON]. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник зустрічний позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечували, вважали вимоги [PERSON] необґрунтованими. Представники відповідачів - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської [PERSON] [PERSON] підприємства «Наше місто», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, [PERSON] підприємство «Основаніє» в судовому засіданні зустрічний позов [PERSON] визнали. Представник КП «Наше місто» надав суду письмові пояснення згідно з якими, комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради створено відповідно до Рішення Запорізької міської ради №25 від 25.05.2016 р. Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 24.06.2016 року №311 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг», з 01.09.2016 р. визначив комунальне підприємство «Наше місто» Запорізької міської ради виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Будинок № 8-а по вул. Українська м. Запоріжжя є власністю територіальної громади м. Запоріжжя, в особі Запорізької міської ради та знаходиться у господарському віданні комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради відповідно до рішень виконавчого комітету ЗМР від 15.08.2016 № 459 «Про передачу майна комунальної власності в господарське відання комунальному підприємству «Наше місто» Запорізької міської ради» та від 26.08.2016 року № 494 «Про вилучення обєктів житлового та нежитлового фонду, обєктів благоустрою та обладнання з господарського відання міського комунального підприємства «Основаніє» та передачу в господарське відання комунального підприємства «Наше місто» та затвердження актів приймання-передачі». Відповідно до Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2013 року підтверджено право [PERSON] на законне проживання в [INFO], а саме зобовязано вселити [PERSON] в спірну квартиру. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09.04.2014 апеляційна скарга [PERSON] відхилена, але всупереч вищезазначеного рішення суду [PERSON] з 2013 року по цей час чинить перешкоди для вселення [PERSON] до спірної квартири. Цей факт був підтверджений комісійно при обстеженні 25.10.2016 року квартири в якій зареєстрована [PERSON], а саме замки в квартиру [ADDRESS] змінені, зі слів сусідів [PERSON] заперечує щодо мешкання [PERSON] в квартирі, тобто, [PERSON] неправомірно чинить перешкоди [PERSON] в проживанні в квартирі. Будинок №8а по вул. Українській належить до комунальної власності м. Запоріжжя та до 01.09.2016 року знаходився на балансі та обслуговуванні міського комунального підприємства «Основаніє». За інформацією МКП «Основаніє», квартира [ADDRESS] належить до державного житлового фонду, в квартирі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON]. Статтею 61 Житлового кодексу УРСР визначено, що договір найму укладається між балансоутримувачем (підприємство на балансі якого знаходиться будинок) та наймачем на підставі ордеру. Встановлено, що спочатку особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] був оформлений на [PERSON], який помер 24.05.2009. На підставі ст. 106 Житлового кодексу УРСР, член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сімї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сімї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. За інформацією МКП «Основаніє», у квітні 2016 до підприємства звернувся [PERSON] з заявою про зміну особового рахунку. Згода [PERSON] щодо зміни особового рахунку до МКП «Основаніє» не була надана. Таким чином робітниками МКП «Основаніє» з порушенням статті 106 Житлового кодексу УРСР був змінений особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] на [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані матеріали дійшов наступних висновків. До зустрічного позову додано письмові докази, вивчені та оголошені в судовому засіданні: копія ордеру № 3532 від 25.09.1972 р., виданого [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON], який помер 24.05.09 р., копія свідоцтва про смерть [PERSON], який помер 18.01.2013 р., копія договору від 21.06.01 р. купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2013 р. по цивільній справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та комунального підприємства «Основаніє» про вселення, та за зустрічними вимогами [PERSON] до [PERSON], третя особа комунальне підприємство «Основаніє» про визнання особи як такої, що втратила право користування житловим приміщенням та за вимогами [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], КП «Основаніє» про визнання права користування житловим приміщенням і визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням: - апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, - рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 р. у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, - відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених вимог у цій справі, - відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених позовних вимог у цій справі; - позовні вимоги [PERSON] задовольнити, - вселити [PERSON], [INFO] в квартиру [ADDRESS], в м. Запоріжжі. Судом по вказані їй цивільній справі встановлено, що в квартирі [ADDRESS], зареєстровані позивач [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON] У лютому 2001 р. відповідач набув право користування житловим приміщенням за згодою всіх членів сімї, які проживали в квартир на час поселення. На той час у спірній квартирі мешкали: позивач, його чоловік, їх син, його дружина [PERSON]- позивач за окремими вимогами та онук відповідач по справі. У червні 2001 р. для десятирічного [PERSON] була придбана у особисту власність окрема квартира [ADDRESS]. У спірній трьохкімнатній квартирі залишились проживати син, його дружина та малолітній відповідач. [PERSON] чоловік позивача, помер 24.05.2009 р., а син [PERSON], пішов з життя 18.01.2013 р. Є помітним і те, що у 2013 році між сторонами стали виникати конфлікти щодо розмежування прав користування житловими приміщеннями з одночасним зверненням до правоохоронних органів. Позивач твердив, що власна квартира онука, до якої вона поселилася з чоловіком, не була постійним її місцем проживання, вона ніколи не відмовлялась від спірної квартири і про це свідчить її постійна реєстрація за спірною адресою. Переїзд був зумовлений домовленістю всіх дорослих членів сімї щодо зручностей використання житлових приміщень для житлово - побутових потреб. Враховуючи те, що в рішенні суду прямо вказано на те, що «у лютому 2001 р. відповідач ([PERSON]О.) набув право користування житловим приміщенням за згодою всіх членів сімї, які проживали в квартир на час поселення», твердження [PERSON] про те, що реєстрація [PERSON] в квартирі здійснена з грубим порушенням вимог законодавства, суд вважає безпідставним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Відповідно до чинного законодавства, суд першої інстанції не має право будь-яким чином тлумачити, або ревізувати рішення Апеляційного суду, яке набрало законної сили. Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: - визнання права; - визнання правочину недійсним; - припинення дії, яка порушує право; - відновлення становища, яке існувало до порушення; - примусове виконання обов'язку в натурі; - зміна правовідношення; - припинення правовідношення; - відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; - відшкодування моральної (немайнової) шкоди; - визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; - суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24.12.2013 р. позовні вимоги [PERSON] задоволено та вселено [PERSON], [INFO] в квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування того, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] при вселенні в спірну квартиру, відповідачем надано суду акт від 25.10.2016 р., згідно з яким замки в квартиру [ADDRESS] змінені. При цьому, у вказаному акті відсутні як підпис Генерального директора КП «Наше місто», так і печатка цього підприємства, тобто, вказаний письмовий доказ є не належним. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він не чинить перешкод [PERSON] у вселенні, навпаки, сама [PERSON] не бажає вселятись у спірну квартиру. На підтвердження цього, [PERSON] надав суду постанову про закриття кримінального провадження від 16.01.14 р., винесену слідчим СВ Орджонікідзевського РВ, згідно з якою «будучи опитаною [PERSON] пояснила, що 24.12.2013 р., після засідання Апеляційного суду Запорізької області вона попрямувала до своїх друзів, де на даний час вона проживає. Як пояснила [PERSON] адресу свого теперішнього місця проживання вона повідомляти не хоче, з родичами спілкуватись, також не має бажання. Зі слів [PERSON] відносно неї ніякого кримінального правопорушення вчинено не було, а за місцем мешкання вона відсутня з власної ініціативи». Чинним цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту свого права як визнання незаконними та протиправними дій відповідача, щодо вчинення ним перешкод у користуванні житловим приміщенням особою, яка вселена у вказане приміщення на підставі рішення суду. Аналізуючи вищенаведені норми Конституції України, цивільного кодексу України, а також, приймаючи до уваги, що існує рішення суду про вселення, яке набрало законної сили, суд дійшов висновку про те, що позивачка [PERSON] обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки питання її вселення має здійснюватись в межах проведення виконавчих дій, згідно із законодавством України «Про виконавче провадження» . Або, якщо [PERSON] вважає, що відповідач [PERSON] умисно не виконує рішення суду, або перешкоджає його виконанню, то згідно із чинним Кримінальним процесуальним кодексом України, вона може звернутись до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину, передбаченого ст.382 КК України Відповідно до статті 64 ЖК України, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 106 ЖК України, встановлено, повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сімї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Представники відповідачів - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, [PERSON] підприємства «Наше місто», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, [PERSON] підприємство «Основаніє» в судовому засіданні визнали зустрічний позов [PERSON] в частині визнання незаконними дій КП «Основаніє» щодо переоформлення особового рахунку [PERSON] на [PERSON] та зобовязання КП «Наше місто» здійснити переоформлення особового рахунку [PERSON] на [PERSON] В обґрунтування пояснили, що при переоформлені особового рахунку з померлого [PERSON] на його онука [PERSON] було допущено «помилку», тобто не отримано згоду [PERSON] При цьому, в позові [PERSON], навпаки, стверджує, що в КП «Основаніє» їй пояснили, що переоформлення особового рахунку на її онука [PERSON] було здійснено, начебто, за її особистої письмової заяви (згоди). Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. А ні позивач за зустрічним позовом [PERSON], наполягаючи на тому, що переоформлення особового рахунку на її онука [PERSON] було здійснено з порушенням, а ні представники відповідачів (комунальних підприємств ) визнаючи позов в цієї частині, не надали суду жодного письмово доказу на підтвердження своєї позиції, а тому суд вважає їх заяви з цього приводу голослівними. В звязку з цим, суд не приймає визнання позову відповідачами Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, [PERSON] підприємства «Наше місто», в частині переоформлення особового рахунку з [PERSON] на [PERSON], оскільки вказане питання зачіпає права відповідача [PERSON], який категорично заперечував проти цієї вимоги. Судом не приймаються до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки їх свідчення мають загальний характер та не стосуються предмету заявлених позовів (первісного та зустрічного). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed