Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до Ватутінського міського суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про комплексне обслуговування фізичних осіб у загальній сумі 19\~135,78 грн., з яких: 10\~326,46 грн. тіло кредиту, 7\~392,17 грн. прострочка по тілу, 238,36 грн. відсотки за кредитом, 1\~178,79 грн. неустойка. В обґрунтовування позовних вимог вказано, що 03.09.2015 року між ПАТ\~«Альфа-Банк» та відповідачем було укладено оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне обслуговування фізичних осіб (далі по тексту Договір). Відповідно до умов договору позивач зобовязується відповідачеві відкрити картковий рахунку валюті гривня та випустити міжнародну платіжну картку DMC Gold строком дії на 2 роки з моменту її випуску. Відповідно до умов договору відповідач зобовязується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Позивач відкрив на імя відповідача картковий рахунок №\~26250003400781 у валюті гривня та випустив міжнародну платіжну картку DMC Gold строком дії на 2 роки з моменту її випуску, встановивши ліміт відновлювальної кредитної лінії у сумі 11\~800 грн. У порушення умов Договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, як наслідок, станом на 04.12.2016 року виникла заборгованість по тіло кредиту 10\~326,46 грн., прострочка по тілу кредиту 7\~392,17 грн., відсотки за кредитом 238,36 грн., а розмір неустойки склав 1\~178,79 грн. Позивач, його представник у судове засідання не зявились, надіслали до суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі, розгляд справи за їх відсутності. Також вказали, що не заперечують проти постановлення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив. Заяви про визнання позову чи про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» за адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Згідно зі змістом ч. 4, 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до інформації УДМС України в Черкаській області [PERSON], [INFO], з 10.02.1992 року зареєстрований за адресою: [INFO]. Тож копія позову з додатками та судові повістки на імя відповідача надсилались за вказаною адресою, однак були повернуті за закінченням строку зберігання. Таким чином, відповідач у розумінні ст. 74 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, однак повторно у судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив. Заяви про визнання позову чи про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вказане, суд з урахуванням положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.09.2015 року [PERSON] акцептував публічну пропозицію ПАТ «Альфа-Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб з додатками до нього. Умовами пп. 4.2.9.1, 4.2.9.2, 4.2.9.3 п. 4.2.9. Договору передбачено наслідки виникнення несанкціонованої заборгованості (заборгованості клієнта перед банком за операціями, що вчинені клієнтом за поточним рахунком, рахунком ЕПЗ, депозитним рахунком, що виникла внаслідок неможливості задоволення вимог банку до клієнта щодо сплати заборгованості клієнта перед банком з будь-яких причин, в тому числі, але не виключно у звязку із накладенням арешту коштів, що зберігаються на відповідному рахунку клієнта тощо) за рахунком ЕПЗ (електронного засобу платежу) та порядок повернення її банку. За змістом п. 4.2.18 Договору клієнт зобовязаний достроково виконати всі боргові зобовязання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку повідомлення. Відповідно до заяви [PERSON] на відкриття поточних рахунків в ПАТ\~«Альфа-Банк» від 03.09.2015 року, на його імя відкрито рахунок №\~26250003400781. Відповідно до наданого розрахунку, на який відповідачем не надано заперечень, його заборгованість перед позивачем по тілу кредиту становить 10\~326,46 грн. тіло кредиту, 7\~392,17 грн. прострочка по тілу, 238,36 грн. відсотки за кредитом, 1\~178,79 грн. неустойка, а загальна заборгованість складає 19\~135,78 грн. Використання [PERSON] кредитних коштів з карткового рахунку №\~26250003400781 підтверджується банківською випискою за період з 03.09.2015 року по 04.12.2016 року. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України обовязком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами з 03.09.2015 року виникли кредитні правовідносини, у яких відповідач був позичальником та зобовязувався повернути позивачу отримані від нього кошти, шляхом використання відновлювальної кредитної лінії, в порядку та на умовах, вказаних у Договорі. Однак відповідач не виконав своєчасно та належним чином взяті на себе зобовязання внаслідок чого й виникла заборгованість про стягнення якої звернувся позивач. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Тобто, ухиляючись від сплати заборгованості за Договором, відповідач порушує взяті нею зобовязання. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 та ч. 3 ст. 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф, і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦП України сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 259 ЦК України до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність один рік. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно з п. 12.4. Договору сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають із Договору, в тому числі із будь-якої угод про використання продуктів банку, що укладені на підставі цього Договору, включаючи, але не обмежуючись, відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів) тощо, становить 50 (пятдесят) років. Вказане застереження до цього Договору є договором про збільшення строку позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних і кримінальних справах 29.01.2014 року ухвалив постанову у справі №\~6-155цс13, предметом якої був спір про стягнення суми заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок про те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Обґрунтованість та правильність суми заборгованості за Договором підтверджується наданими представниками позивача розрахунками, а також випискою про рух коштів по рахунку. Отже, зважаючи на прострочення виконання [PERSON] своїх грошових зобовязань за договором про встановлення ліміту кредитування, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» 19\~135,78 грн., з яких: 10\~326,46 грн. тіло кредиту, 7\~392,17 грн. прострочка по тілу, 238,36\~грн. відсотки за кредитом, 1\~178,79 грн. неустойка. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому суд стягує з [PERSON] на користь ПАТ\~«Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 1\~600,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved