Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач за первісним позовом - [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує посиланням на наступні обставини: Позивач [PERSON] на підставі укладеного 20.02.2013 року з продавцем [PERSON] договору купівлі-продажу є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою співмешканкою сина позивача - [PERSON] , а відповідачі [PERSON] та [PERSON] є повнолітніми дочками [PERSON] . Після придбання позивачем вказаного будинку [PERSON] звернувся до неї з проханням дозволити йому та його співмешканці з дітьми тимчасово прожити у цьому будинку, на що [PERSON] дала згоду. Через деякий час [PERSON] звернулась до [PERSON] з проханням зареєструвати її та її дітей місце проживання у даному будинку, мотивуючи це тим, що реєстрація місця проживання необхідна для влаштування дітей на навчання, на що [PERSON] також дала згоду. Згодом стосунки між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розладились і він переїхав проживати до іншого міста, а [PERSON] з дітьми залишилась проживати у будинку позивача [PERSON] , де і мешкає по даний час. Оскільки син позивача припинив стосунки з [PERSON] та перестав проживати у належному [PERSON] будинку, позивач має намір особисто вселитися до свого будинку. На усні прохання позивача про виселення та зняття з реєстрації відповідачі їй відмовляли. У подальшому, 31.08.2016 року позивач направила відповідачам листи з вимогою звільнити вказаний будинок, знятись з реєстрації та передати їй ключі від будинку, однак, відповіді на свою вимогу позивач так і не отримала. У зв`язку з тим, що позивач [PERSON] не має можливості користуватись належним їй житлом та вселитись до будинку, а також враховуючи, що відповідачі не приймають участі в оплаті комунальних послуг, чим завдають їй значних матеріальних збитків. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Журбея Володимира Леонідовича та [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на частину житлового будинку. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує посиланням на наступні обставини: У вересні 2012 року [PERSON] познайомилася із сином [PERSON] - [PERSON] та вони вирішили спільно проживати. [PERSON] переїхала з двома неповнолітніми дітьми з Овруцького району до села Вільшанка Чуднівського району. Влаштувавшись на роботу вона почала підшуковувати будинок для придбання. Зустрівшись із [PERSON] , яка мала у власності будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , домовились про ціну вказаного будинку - 45000 грн. [PERSON] мала власних грошей лише 30000 грн. і продавець [PERSON] не заперечувала проти передачі їй решти 15000 грн. протягом наступних 6 місяців. Про всі ці обставини було відомо [PERSON] , який поставив до відома про них і свою матір - [PERSON] 20.02.2013 року, без відома [PERSON] та ввівши в оману продавця будинку [PERSON] , [PERSON] повідомила їй, що дає за будинок решту 15000 грн. і готова йти до нотаріуса для оформлення договору. За договором покупцем і в результаті власником будинку стала [PERSON] , яка мотивувала необхідність оформлення будинку саме на неї тим, що її син випиває та у нього є колишня жінка з дітьми від попереднього шлюбу, яка може в подальшому претендувати на цей житловий будинок. Продавець [PERSON] повірила [PERSON] і 20.02.2013 року між ними було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку. Стверджуючи, що вона сплатила продавцю [PERSON] 30000 грн., тобто 2/3 вартості будинку, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу будинку від 20.02.2013 року в частині щодо сторони покупця за договором та визнати її стороною вказаного договору (покупцем), а також визнати за нею право власності на 2/3 частини даного житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За час перебування справи у провадженні суду відповідач за первісним позовом [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу 17.09.2016 року змінила прізвище на « [PERSON] ». Крім того, у подружжя [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась дитина - дочка [PERSON] . У зв`язку з вказаними обставинами представником позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокатом Ярошем В.В. 21.06.2019 року було подано до суду заяву про збільшення та уточнення позовних вимог, згідно з якою позивач за первісним позовом [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житла та визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Ярош В.В. підтримав позовні вимоги за первісним позовом у повному обсязі та заперечував проти задоволення зустрічного позову [PERSON] Відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] та від імені малолітньої [PERSON] - її мати [PERSON] заперечували проти задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічний позов [PERSON] у повному обсязі. Третя особа [PERSON] пояснив, що у нього відбувалося посвідчення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] Вони дійшли згоди у всіх питаннях що стосувалися продажу будинку і земельної ділянки. Третя особа [PERSON] пояснила, що до неї звернулась [PERSON] і сказала, що вони з чоловіком та дітьми хотіли купити будинок, однак у них всіх одразу грошей не було. Домовилися, що вони дають 30 тисяч і починають проживати в будинку, а решту 15 тисяч віддадуть через певний час коли з`являться кошти. Це було влітку чи навесні, а потім в лютому місяці до неї зателефонувала [PERSON] сказала, що вона мати [PERSON] , який купляє хату. Вони зустрілися у нотаріуса, син [PERSON] у телефонному режимі повідомив, щоб ми хату оформляли на матір. Після цього у нотаріуса було оформено договір купівлі-продажу будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників та третіх осіб, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2013 року (а.с. 4). За правилами ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст.15 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, але при цьому згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтями 41, 47 Конституції України, ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 316-319, 321 ЦК України визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Судом встановлено, що відповідачі за первісним позовом не є членами сім`ї власника будинку [PERSON] у розумінні частини четвертої статті 64 Житлового кодексу УРСР, не проживали разом із власником будинку та не вели з нею спільного господарства. Усна згода власника на проживання відповідачів у спірному будинку не є підставою для виникнення у них правового статусу членів сім`ї власника будинку. Відповідно до положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселились у будинок за згодою його власника і набули право користування цим нерухомим майном, що по суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку і як власник цього майна надала право відповідачам користуватись ним, відповідачі разом із власником не проживають, спільним побутом із нею не пов`язані, - право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Така ж правова позиція щодо застосування зазначених вище норм права викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2017 року у справі №734/387/15-ц, від 23.05.2018 року у справі №307/916/14-ц, від 20.06.2018 року у справі №570/3497/15-ц, від 20.06.2018 року у справі №750/9228/17, від 04.07.2018 року у справі №477/1469/16-ц, від 16.01.2019 року у справі №243/7004/17-ц. Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 98 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування Вільшанської сільської ради про недоцільність виселення малолітньої дитини № 61 від 19.09.2019, було зроблено висновок про недоцільність виселення малолітньої [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки буде порушено право на житло дитини. Також судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] 20.03.2019 року набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №490, посвідченого 20.03.2019 року приватним нотаріусом Чуднівського районного нотаріального округу Житомирської області Журбей В.Л. (номер запису про право власності у Реєстрі 30784583). Вказана обставина свідчить про те, що у випадку задоволення судом первісного позову про виселення відповідачів, у тому числі й малолітньої дитини [PERSON] - дочки [PERSON] , права дитини на житло не будуть порушені, як і не відбудеться порушення вимог статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 47 Конституції України та статті 16 Конвенції ООН «Про права дитини». Отже, в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та про наявність достатніх підстав для їх задоволення. У частині вирішення зустрічного позову судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини: 20.02.2013 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений у той же день приватним нотаріусом Чуднівського районного нотаріального округу Житомирської області Журбей В.Л. (номер запису про право власності у Реєстрі 184175). У договорі сторони погодили ціну даного будинку у розмірі 10000 грн. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] - син покупця за договором [PERSON] дав суду показання про те, що вказаний будинок був придбаний його матір`ю за кошти, зароблені ним особисто, отримані [PERSON] як кредит у ПАТ «Платинум Банк», а також отримані від їх родича [PERSON] шляхом безготівкових переказів на картку ПАТ КБ «ПриватБанк» в іноземній валюті (російських рублях). Свідок підтвердив також ті факти, що його співмешканка [PERSON] дійсно зустрічалась із продавцем [PERSON] , проводила перемовини щодо придбання будинку та передавала їй гроші. Однак, ці гроші були надані [PERSON] [PERSON] , власних грошей [PERSON] не мала, оскільки ніде не працювала. Останню частину суми платежу за будинок продавцю [PERSON] передала вже особисто [PERSON] у день підписання договору купівлі-продажу. Показання свідка про наявність у [PERSON] станом на 20.02.2013 року суми грошових коштів, достатньої для придбання спірного будинку підтверджуються також наступними письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи: - довідка №64 від 18.08.2016 року про доходи [PERSON] , нараховані йому за основним місцем роботи за 2012 рік у розмірі 54916,83 грн. (а.с. 73); - кредитний договір №1113/2778CLAPS, укладений між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] на суму 10620,00 грн. (а.с. 69-70); - виписка про рух коштів на картковому рахунку [PERSON] , відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої за період з 13.01.2012 року по 19.02.2013 року на рахунок [PERSON] надійшли перекази від [PERSON] на загальну суму 94000 російських рублів, що згідно з курсом валют, встановленим НБУ станом на 20.02.2013 року, становило 24938,20 грн. (а.с. 75-77). Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду жодних доказів про наявність у неї станом на 20.02.2013 року заощаджень від продажу власного майна у місті Овруч Житомирської області або іншого доходу від трудової діяльності за період 2012 року, достатніх для придбання 2/3 частин спірного житлового будинку. Зустрічний позов [PERSON] заявлено з посиланням на статтю 392 ЦК України як на єдину правову підставу своїх вимог. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правові підстави визнання правочину недійсним закріплені у статті 215 ЦК України, відповідно до якої: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу відповідає усім вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України та відсутні будь-які підстави для визнання його недійсним згідно зі статтею 215 ЦК України. Отже, позовні вимоги [PERSON] , заявлені у зустрічному позові, задоволенню не підлягають. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного вище обґрунтування та

Outcome: approved