Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачів з позовом, в якому в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №6731470 від 28.08.2008 року в сумі 32 515,12 доларів США та 20000 грн. просить звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки Mercedes-Benz, модель С 200К, рік випуску 2008, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , [INFO] ; на період реалізації предмета застави передати вказаний автомобіль в управління позивача; встановити спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення публічних торгів органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; встановити початкову ціну реалізації предмета застави в розмірі 266 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 серпня 2008 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №6731470, за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит на придбання автомобіля в розмірі 43 096 доларів США строком до 28 серпня 2015 року зі сплатою 13,49% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу №6827075 від 28.08.2008 року, за яким [PERSON] передав банку у заставу належний йому автомобіль марки Mercedes-Benz, модель С 200К, рік випуску 2008, колір червоний, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів та сплати нарахованих відсотків, позивач був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» заборгованість в розмірі 32515,12 доларів США та 20 000 грн. штрафу. На виконання вказаного рішення 12.08.2015 видано виконавчий лист, який пред`явлено позивачем на примусове виконання до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Виконавчий лист на підставі постанови державного виконавця від 04.10.2016 повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, рахунків у банківських установах та заробітної плати (доходу). Як стало відомо позивачу, спірний автомобіль без відома заставодержателя був перереєстрований кілька разів на нових власників - 14.01.2015 на [PERSON] (з наданням реєстраційного номера [NUMBER] ), 03.04.2015 на [PERSON] (з наданням реєстраційного номера [NUMBER] ), 15.03.2016 на [PERSON] (з наданням реєстраційного номера [NUMBER] ). Таким чином, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №6731470 від 28.08.2008 в сумі 32515,12 доларів США та 20000 грн. звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки Mercedes-Benz, модель С 200К, рік випуску 2008, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , [INFO] ; на період реалізації предмета застави передати вказаний автомобіль в управління позивача; встановити спосіб реалізації предмета застави шляхом проведення публічних торгів органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; встановити початкову ціну реалізації предмета застави в розмірі 266000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим та безпідставним, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, підстави для повторного звернення стягнення на предмет застави відсутні, адже позивачем було вчинено виконавчий напис щодо задоволення вимог банку. Зазначив, що позивачем не надано доказів того, що застава була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на час придбання [PERSON] спірного автомобіля. Крім того, звернувся до суду з заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності та відмову у зв`язку з цим у задоволенні позову. Представник позивача звернувся до суду з клопотанням про визнання поважними причин пропущення строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач розраховував на сталість судової практики Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ та не міг заздалегідь уявити, що тлумачення правозастосування відносин, які склалися між сторонами, зміниться. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 28 серпня 2008 року між ЗАТ «Перший український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший український міжнародний банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №6731470 з додатковою угодою №1 від 28 січня 2009 року, додатковою угодою №7446402/1 від 26 лютого 2009 року, додатковою угодою №7446402 від 26 лютого 2009 року, додатковою угодою №7907830 від 10 серпня 2009 року, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит на придбання автомобіля в розмірі 43096 доларів США строком до 28 серпня 2015 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу №6827075 від 28.08.2008 року, за яким [PERSON] передав банку у заставу належний йому автомобіль тип легковий седан, марки Mercedes-Benz, модель С 200К, рік випуску 2008, колір червоний, номер кузову [NUMBER] , двигун V=1796 куб.см., реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п.2.2 договору застави до виконання основного зобов`язання у повному обсязі заставодавець не має права без письмової згоди заставодержателя видавати доручень, за якими наділяти третіх осіб правом управління транспортним засобом, відчужувати предмет застави у будь-який спосіб, передавати його в користування третім особам (в тому числі за договором найму (оренди) чи договором позички), передавати предмет застави як внесок до статутного фонду юридичної особи, розпоряджатися будь-яким іншим чином предметом застави в цілому або окремими частинами, що входять до її складу, вчиняти відносно предмету застави будь-які інші правочини, в тому числі видавати доручення, за якими наділяти третіх осіб на укладання договорів чи інших правочинів щодо предмету застави від імені заставодавця. Згідно із п.6.2 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється на вибір заставодержателя: на підставі виконавчого напису нотаріуса, за рішенням суду, шляхом позасудового врегулювання відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до п. 6.3 договору застави визначені цим договором способи звернення стягнення на предмет застави не перешкоджають заставодержателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет застави, встановлені чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін. У разі, якщо визначені цим договором та/або чинним законодавством заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог заставодержателя в повному обсязі, заставодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду (за вибором заставодержателя). З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №20496062 від 28.08.2008 убачається, що на автомобіль марки Mercedes-Benz, модель С 200К, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] накладено обтяження у вигляді застави рухомого майна згідно договору застави від 28.08.2008, та накладено заборону на його відчуження. Термін дії обтяження до 28 серпня 2013 року. З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №64438965 від 27 січня 2020 року убачається, що 23 червня 2014 року зареєстровано обтяження №14416307 автомобіля марки Mercedes-Benz, модель С 200К, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі вказаного договору застави, 06 травня 2019 року внесено зміни обтяження, термін обтяження після внесення змін до 06.05.2024, боржник [PERSON] . З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №64959758 від 24 лютого 2020 року убачається, що 24 лютого 2020 року внесено зміни обтяження №14416307 щодо реєстрації звернення стягнення 24 лютого 2020 року. Згідно листа Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 06.04.2016 року, 14 січня 2015 року автомобіль марки Mercedes-Benz, модель С 200К, рік випуску 2008, колір червоний, номер кузову [NUMBER] , двигун V=1796 куб.см., державний номер [NUMBER] , був зареєстрований за [PERSON] . В подальшому вказаний автомобіль перереєстрований з [PERSON] на [PERSON] , при цьому за транспортним засобом був закріплений новий номерний знак [NUMBER] . 03 квітня 2015 року вказаний автомобіль був перереєстрований на гр. [PERSON] , при цьому за транспортним засобом був закріплений новий номерний знак [NUMBER] . 15 березня 2016 року вказаний автомобіль був перереєстрований на гр. [PERSON] , при цьому за транспортним засобом був закріплений новий номерний знак [NUMBER] . Згідно повідомлення Регіонального сервісного сервісу МВС у м. Києві від 29.04.2016 на спірний автомобіль накладено арешт. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.03.2017 відмовлено у задоволенні позову банку до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2017 скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.03.2017 та ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено в повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 11.12.2019 року скасовано рішення Апеляційного суду м. Києва від 31.05.2017 року та вирішено відмовити у задоволенні позовних вимог банку. З матеріалів справи також убачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором в частині повернення кредитних коштів та сплати нарахованих відсотків рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.11.2014 з нього на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» стягнуто заборгованість в розмірі 32515,12 доларів США та 20 000 грн. штрафу, а також судовий збір у розмірі 3654 грн. Вказане рішення набрало законної сили та на його виконання видано відповідний виконавчий лист. Як убачається з постанови державного виконавця Оболонського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Манасерян А.А., виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/756/4322/14 від 12.08.2015 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості в розмірі 32515,12 доларів США та 23654 грн. завершено, виконавчий документ повернуто стягувачеві, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення. З реєстру виконавчих проваджень убачається, що виконавчі провадження, відкриті банком щодо відповідача [PERSON] , на даний час завершені. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст. 1048 ЦК України (пар.1 гл.71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» ). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1,2 ст. 590 ЦК України). Частиною першою ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема: продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. У п.6.2 договору застави зазначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється на вибір заставодержателя: на підставі виконавчого напису нотаріуса; за рішенням суду; шляхом позасудового врегулювання відповідно до чинного законодавства України. Згідно з п.6.5 договору застави, у разі виникнення у заставодержателя права звернути стягнення на предмет застави, заставодержатель має право від свого імені продати предмет застави будь-якій особі шляхом укладення з нею відповідного договору купівлі-продажу. Продаж предмету застави здійснюється в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Сторони, підписавши договір про та заставу транспортного засобу, узгодили всі його умови, у тому числі, вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду заставодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет застави шляхом укладення банком з іншою особою-покупцем договору купівлі-продажу, тому позивачем обрано позасудовий спосіб захисту порушеного права, який не підлягає застосуванню у судовому порядку. Разом з тим, згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтею 574 ЦК України передбачено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином позовні вимоги заявлені правомірно, є такими що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Разом із тим, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно з статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме: забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно пунктів 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з умовами кредитного договору сторонами погоджено строк виконання зобов`язань за договором (кінцевий строк повернення кредиту) - 28.08.2015. Ухвалюючи рішення від 20.11.2014, судом було встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором, а тому позивач набув права звернення стягнення на предмет застави тим самим, змінивши строки виконання основного зобов`язання за кредитним договором. 09.02.2021 представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Таким чином, судом встановлено, що строк кредитного договору закінчився 28.08.2015, позивач достроково реалізував своє право на судовий захист шляхом звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості ще у 2014 році. Таким чином, позивач знав про порушення свого права починаючи з 2014 року, при цьому, з даним позовом позивач звернувся 02.03.2020. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет застави. Посилання позивача на поважність причин пропуску строку позовної давності у зв`язку з тим, що він розраховував на сталість судової практики Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ та не міг заздалегідь уявити, що тлумачення правозастосування відносин, які склалися між сторонами, зміниться, не узгоджується з матеріалами справи та не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому не є поважною причиною в розумінні ст. 267 ЦК України. Суд звертає увагу на те, що законодавство, яке регулює спірні правовідносини з 2014 року не змінювалися, а позивач реалізував своє право на власний розсуд, що не може бути визнано поважною підставою для поновлення пропущеного строку. Враховуючи правомірність заявлених позовних вимог, з урахуванням наявності заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 02.03.2020, тобто після спливу позовної давності, а причини пропуску позивачем строку позовної давності не є поважними, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу з прилюдних торгів у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: dismissed