Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Позивач звернилась до суду з вказаним позовом до [PERSON] з вимогою визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] . Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстровані її діти та відповідач [PERSON] , який з червня 2019 року фактично в ній не проживає, особистих речей в квартирі не мається, витрат по утриманню квартири відповідач не несе. У позовній заяві зазначено, що позивач має намір оформити субсидію на комунальні послуги, однак через те, що у квартирі також прописаний відповідач, вона не має такої змоги. Ухвалою суду від 20.01.2021 року провадження у справі призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Ухвалою суду від 27.01.2021 року витребувано з Державної прикордонної служби відомості про перетинання державного кордону громадянином Республіки Білорусь [PERSON] ( білоруською- [PERSON] , російською- [PERSON] , латинськими літерами [PERSON] ), [INFO] з 01.01.2020 року по 16.12.2020 року. Відповідач у встановлені ухвалою строки відзив на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 18.03.1999 року, [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.03.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.06.2020 року встановлено для подружжя [PERSON] та [PERSON] , шлюб між якими зареєстровано 12.05.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №904, режим окремого проживання строком на 3 роки. Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08.07.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 12.05.2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №904 розірвано. Згідно акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з сім`ю не проживає, що підтверджує [PERSON] та сусіди. Згідно заяви позивача, яка підписана сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з червня 2019 року. Згідно відповіді № 4352 від 29.01.2021 року наданої начальником Державної прикордонної служби України громадянин Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] перетнув державний кордон України 23.01.2020 року 02:59:06 у пункті пропуску Нові Яриловичі. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~та ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України\~передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Захист права власності регулюється нормами\~Цивільного кодексу України. Положеннями\~ст. 391 ЦК України\~регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене уст. 405 ЦК України, відповідно до частини першої якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, при застосуванні частини другої статті 405\~ЦК України вирішальне значення має відсутність особи за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин на це. Згідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано роз`яснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи. Згідно узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та його виселення, роз`яснено, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше ніж рік не проживає за місце його реєстрації. Так, позивач вказує на те, що відповідач більше півтора року не проживає у спірній квартирі, за комунальні послуги не сплачує. При цьому, позивач посилається на наявну в матеріал справи заяву підписану сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в яких вказані особи зазначають, що відповідач з червня 2019 року у квартирі не проживає. Між тим, вказана заява не є безумовним доказом факту, який підтверджує непроживання відповідача за місцем його реєстрації та відсутність поважної причини такого непроживання. Крім того, згідно акту обстеження [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживаю, що також встановлено зі слів сусідів та позивача. Слід зазначити, що заяву вказаних осіб та акт обстеження умов проживання необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачем. Згідно відповіді № 4352 від 29.01.2021 року наданої начальником Державної прикордонної служби України громадянин Республіки Білорусь [PERSON] , [INFO] перетнув державний кордон України 23.01.2020 року 02:59:06 у пункті пропуску [PERSON] . Позовну заяву до суду позивачем подано 16.12.2020 року, що не може свідчити про непроживання відповідача у вказаній квартирі більше року, оскільки з дати перетинання державного кордону до дати подання позову не минув рік. Крім того, встановлення режиму окремого проживання подружжя не може бути підставою для визнання особи, такою, що втратила право користування, оскільки такий режим згідно рішення суду від 05.06.2020 року встановлено з дня набрання рішенням законної сили. Надана суду копія рішення не містить зазначення про дату набрання рішенням законної сили, що не звільняє позивача відповідно до ст. 82 ЦПК України від доказування по справі. Будь-яких інших доказів на підтвердження непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі протягом тривалого строку без поважних причин суду надано не було, позивач не скористався наданими йому правами заявляти клопотання, в тому числі про допит сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Доводи позивача щодо несплати відповідачем витрат на комунальні послуги не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, оскільки позивач не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом до відповідача про стягнення таких витрат. Крім того, неможливість позивача оформити субсидію також не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та не спростовує вищевказаних висновків суду. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~судом враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду №521/10070/14 від 23.01.2018, №725/5098/17 від 24.09.2020, №686/11463/16-ц від 04.07.2018. З огляду на положення вказаних статей\~ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed