Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовними вимогами, які в процесі розгляду справи збільшив заявою від 18.05.2015 року та просить стягнути з [PERSON] на його користь 100 тис. грн. 00 коп. заборгованості за договором позики від 02.06.2014 року, проценти за користування позикою в розмірі 15873 грн. 98 коп. та штрафні санкції у виді інфляційних втрат в сумі 34630 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних в сумі 2802 грн. 74 коп., судові витрати. Відповідач подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 02.06.2014 року, як фіктивного правочину, стягнення судових витрат. Позивач за первісним позовом свої вимоги мотивує тим, що 02.06.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики на суму 100000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою від 02.06.2014 року, згідно якого відповідач [PERSON] зобов'язувався повернути борг 10.06.2014 року, однак не виконав зобов'язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої становить 153306 грн. 72 коп., в тому числі 100000 грн. 00 коп. основного боргу, проценти за користування позикою в сумі 15873 грн. 98 грн., та штрафні санкції у виді інфляційних втрат в сумі 34630 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних в сумі 2802 грн. 74 коп. Просить позов задоволити. Відповідач зустрічний позов мотивує тим, що з матеріалів справи вбачається, що між ним та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, згідно якої він отримав від [PERSON] кошти в розмірі 100000 грн. 00 коп., однак даний договір просить визнати фіктивним, виходячи з наступного. Працюючи торговим агентом компанії «Олмар», начальником служби безпеки якого являється [PERSON], він розвозив продукцію компанії по точках роздрібної торгівлі, і після її реалізації збирав за неї гроші. В червні 2014 року у нього виникла необхідність змінити місце праці, про що було повідомлено керівництво компанії «Олмар». Після особистої зустрічі з начальником служби безпеки «Олмар» [PERSON], з приводу звільнення, відповідач у відповідь отримав, що звільнення буде можливим тільки після того як напише розписку на суму 100000 грн. 00 коп., як гарантію того, що гроші будуть повернуті із точок роздрібної торгівлі, так як на той момент відповідачем було розвезено товар по точках роздрібної торгівлі, проте товар ще не було реалізовано та гроші не повернуто. Посилається на те, що відповідно до норм ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а розписка сама ж по собі не є договором, а лише підтвердженням такого договору, який був укладений між сторонами. Зазначає, що реальної передачі коштів в розмірі 100000 грн. 00 коп. від [PERSON] до нього не було, а розписка виступає тільки як умова звільнення його з посади торгового агента, тому розписку слід вважати фіктивною. В судовому засіданні позивач та його представник первісний позов підтримали в повному обсязі з аналогічних мотивів, у задоволенні зустрічного позову просять відмовити. Відповідач та його представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов, первісний позов заперечили, вважають, що розписка може бути представлена на підтвердження факту укладення договору позики, тобто факту передачі грошової суми від позикодавця до позичальника. В даному випадку реальної передачі коштів в розмірі 100000 грн. 00 коп. від [PERSON] до [PERSON] не було, а розписка виступає тільки як умова звільнення відповідача з посади торгового агента, оскільки за відповідачем рахувалася продукція здана на реалізацію, тому її слід вважати фіктивною. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд первісний позов [PERSON] задовольняє, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовляє з таких підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається із розписки від 02.06.2014 року (а.с.9), а також оглянутого в судовому засіданні її оригіналу, [PERSON] надав [PERSON] в борг кошти в сумі 100000 грн. 00 коп. [PERSON] зобов'язувався повернути позивачу вказаний борг 10.06.2014 року. У відповідності до положень ст. 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У відповідності до вимог ст.61 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні відповідач заперечив факт отримання коштів відповідно до вказаної розписки посилаючись на те, що вказана розписка написана ним на вимогу позивача, який не погоджував його заяву на звільнення із роботи, оскільки він працював торговим агентом, передав на реалізацію продукти і гроші від їх реалізації ще не поступили. Однак такі доводи відповідача жодними належними та допустимими доказами не підтвердженні. Суд виходячи із принципу свободи договору, вважає, що відповідач сам уклав вказаний договір, за змістом цей договір є зрозумілим, а отже відповідач усвідомлював наслідки його укладення. При цьому суд враховує, що до звернення позивача із вказаним позовом відповідач договір не оспорював, а також не звертався до правоохоронних органів із заявою про скоєння відносно нього злочину та примушення до укладення договору. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, відповідно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. А тому суд вважає доведеним, що між сторонами договір позики був укладений у письмовій формі і кошти відповідач за вказаним договором отримав, що підтверджується розпискою. Оскільки відповідач [PERSON] отримавши у борг грошові кошти у сумі 100000 грн. 00 коп., не виконав свої зобов'язання у строки визначені договором, гроші не повернув, тому первісний позов слід позов задоволити, а зустрічний відхилити як безпідставний та стягнути з відповідача борг у сумі 100000 грн. 00 коп., проценти за користування позикою в сумі 15873 грн. 98 коп., та штрафні санкції у виді інфляційних втрат в сумі 34630 грн. 00 коп. та трьох відсотків річних в сумі 2802 грн. 74 коп., а всього в розмірі - 153306 (сто п'ятдесят три тисячі триста шість) грн. 72 коп. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покласти на відповідача.

Outcome: approved