Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її мати, [PERSON] . Вона є спадкоємицею після смерті матері. 04.08.2016 позивач звернулась до приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У своїй заяві вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину усього майна, яке залишилося після її матері, оскільки являється спадкоємицею першої черги. Спадщину, що залишилися після смерті її матері, в установлений законом строк вона прийняла, шляхом подачі заяви до державної нотаріальної контори Києво-Святошинського району. Факт прийняття нею спадщини також встановлений рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.10.2016 у справі № 369/7312/16-ц. У лютому 2017 позивач повторно звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але їй знову було відмовлено у видачі свідоцтва на 1/2 частину спадкового майна. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/17 було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2018 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/17 було залишено без змін. 30.11.2018 позивачем [PERSON] було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вищевказане рішення, реєстраційний №1682780332224. Позивач вказувала, що після смерті її матері, [PERSON] , відкрилась спадщина на земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0937 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належну померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 035503, виданого згідно з рішенням виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 22.10.2001 №372/1. Позивач пояснила, що у неї відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спірне майно, тому у неї виникла ситуація, яка унеможливлює отримання свідоцтва на право на спадщину, і вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Посилаючись на викладене, норми законодавства, з урахуванням заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду позивач [PERSON] просила суд: - визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0937 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після померлої [INFO] [PERSON] , якій ця земельна ділянка належала на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 035503, виданого на підставі рішення виконкому Боярської міської ради від 22.10.2001 №372/1. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.04.2019 було відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочате підготовче провадження. 27.05.2019 відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов, який обґрунтований тим, що 31.10.2018 державним реєстратором Київської обласної філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Гуцуляк Тетяною Віталіївною було прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №43817310 від 01.11.2018, номер запису про право власності 28703783 згідно з яким за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 94 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м. У вказаному будинку проживає позивач за зустрічним позовом і, зі слів [PERSON] , даний будинок побудовано за його кошти. За тією ж адресою розташований ще один житловий будинок загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., який до 21.12.2018 було зареєстровано за його покійною матір`ю [PERSON] на підставі договору дарування від 30.12.1988, а право власності було зареєстровано Києво-Святошинським БТІ 03.01.1989 до введення електронної системи реєстрації права власності. Щодо житлового будинку зальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 49,1 кв.м., існує судовий спір між спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] між його дочкою [PERSON] та його сестрою [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/18 було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яке постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2018 було залишено без змін. Ухвалою Верховного суду від 18.02.2019 було відкрито касаційне провадження у даній справі. Ухвалою Верховного суду від 04.04.2019 було зупинено дію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Боярської міської ради, третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Проте, [PERSON] стверджував, що будинок загальною площею 94 кв.м. не був предметом розгляду у вищезгаданій справі. [PERSON] зауважив, що позивач за первісним позовом, не дивлячись на це, не визнає за ним право власності на житловий будинок загальною площею 94 кв.м., житловою площею 60,4 кв.м.,за адресою: [ADDRESS] . Більш того, [PERSON] вказав, що позивач за первісним позовом [PERSON] було подано до ЦНАП Києво-Святошинської районної державної адміністрації заяву про державну реєстрацію та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/18 (як правовстановлюючий документ) на реєстрацію права власності. У результаті рішенням державного реєстратора Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Маковецького Сергія Леонідовича, індексний номер 4437339, від 30.11.2018 було зареєстровано право власності не на будинок, загальною площею 82,9 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, який був предметом спору між [PERSON] та [PERSON] , а на належний [PERSON] житловий будинок загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, чим фактично було позбавлено його права власності на 1/2 частину його будинку, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, не в спосіб, передбачений законом. Позивач за зустрічним позовом пояснив, що [PERSON] використала ксерокопію технічного паспорту належного йому будинку, який він замовляв. І який оформлено на його ім`я. При цьому, ні оригінал ні копію технічного паспорту на свій житловий будинок він [PERSON] не надавав. [PERSON] зазначив, що, окрім позбавлення його права власності на 1/2 частину належного йому будинку, з боку [PERSON] його права також були порушені державним реєстратором ЦНАП Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Маковецьким Сергієм Леонідовичем. Посилаючись на викладене та на правові норми, позивач за зустрічним позовом просив суд: - визнати за ним, [PERSON] , право власності в розмірі частки (одна ціла) на житловий будинок, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; - визнати неправомірними дії державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Маковецького Сергія Леонідовича; - скасувати рішення державного реєстратора Маковецького Сергія Леонідовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4437339 від 30.11.2018, номер запису про право власності 291189819, дата та час державної реєстрації 27.11.2018 10:49:35. 10.06.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено клопотання [PERSON] та витребуватно в приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.08.2019 було прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Центру надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок, визнання дій неправомірними та скасування рішення державного реєстратора, а також було первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] об`єднано в одне провадження. 30.10.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом [PERSON] про залишення частини позовних вимог без розгляду та було позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна і виділення 1/2 частки майна в натурі в частині позовних вимог про виділення 1/2 частки майна в натурі - залишено без розгляду. 30.10.2019 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та її представник в судове засідання не з`явились, представник [PERSON] подав клопотання від 13.04.2020, в якому просив суд у разі їх неявки розглянути справу за їх відсутності, первісні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, а також його представник в судове засідання не з`явилися, подали клопотання від 17.04.2020, в якому просили суд у разі їх неявки розглянути справу за їх відсутності. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. [PERSON] , окрім зустрічної позовної заяви, також подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що первісні позовні вимоги не визнає в поновному обсязі, пояснив, що позивачу [PERSON] приватним нотаріусом Нікітенко В.В. було направлено лист від 28.02.2017, в якому вказано про зупинення нотаріальних дій в спадковій справі №8/2016 щодо майна померлої [PERSON] до завершення розгляду цивільної справи №369/2013/17, предметом спору в якій є визнання дій нотаріуса неправомірними у згаданій спадковій справі, також вказав, що приватний нотаріус Нікітенко В.В. не виносила постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім цього, [PERSON] зауважив, що ухвалою Верховного суду від 04.04.2019 було зупинено дію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Боярської міської ради, третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Також у відзиві вказав, що за тією ж адресою розташований ще один житловий будинок загальною площею 82,9 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, який до 21.12.2018 було зареєстровано за його покійною матір`ю [PERSON] на підставі договору дарування від 30.12.1988, а право власності було зареєстровано Києво-Святошинським БТІ 03.01.1989 до введення електронної системи реєстрації права власності, щодо права власності на який й існує судовий спір між [PERSON] та [PERSON] у справі №369/2963/17. Також вказав, що будинок, який має загальну площу 94 кв.м, житлову площу 60,4 кв.м, не був предметом розгляду у справі №369/2963/17. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання теж не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що первісні позовні вимоги не визнає в повному обсязі, пояснила, що приватний нотаріус Нікітенко В.В. не видавала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, а позивачу за первісним позовом було направлено лист від 28.02.2017, в якому вказано про зупинення нотаріальних дій в спадковій справі №8/2016 щодо майна померлої [PERSON] до завершення розгляду цивільної справи №369/2013/17, предметом спору в якій є визнання дій нотаріуса неправомірними у згаданій спадковій справі. Крім цього, [PERSON] вказала, що ухвалою Верховного суду від 04.04.2019 було зупинено дію рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Боярської міської ради, третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Також у відзиві вказала, що за тією ж адресою розташований ще один житловий будинок загальною площею 82,9 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, який до 21.12.2018 було зареєстровано за її покійною бабусею [PERSON] на підставі договору дарування від 30.12.1988, а право власності було зареєстровано Києво-Святошинським БТІ 03.01.1989 до введення електронної системи реєстрації права власності, щодо якого й існує судовий спір між [PERSON] та [PERSON] у справі №369/2963/17. Також вказала, що будинок, який має загальну площу 94 кв.м, житлову площу 60,4 кв.м, не був предметом розгляду у справі №369/2963/17. Зустрічний позов підтримала. Відповідачі за зустрічним позовом Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області та Управління з питань адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позицію щодо зустрічного позову суду не повідомили, проте подали клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов повинен бути задоволений частково, з наступних підстав. Так судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть. За матеріалами спадкової справи до майна померлої [PERSON] [PERSON] , як син померлої, та [PERSON] , як її донька, є її спадкоємцями першої черги спадкування за законом. У матеріалах даної спадкової справи міститься заява, відповідно до якої [PERSON] відмовився від спадщини на користь своєї доньки [PERSON] 04.08.2016 позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У своїй заяві вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину усього майна, яке залишилося після смерті її матері, оскільки являється спадкоємицею першої черги за законом. [PERSON] спадщину, що залишилися після смерті її матері, в установлений законом строк прийняла шляхом подачі заяви до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області. Факт того, що [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] і вона прийняла спадщину у встановлений законом строк, також встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду від 21.10.2016 у справі №369/7312/16-ц. У лютому 2017 позивач повторно звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на що отримала лист від приватного нотаріуса Нікітенко В.В. про зупинення вчинення нотаріальних дій у спадкові справі №8/2016 щодо майна померлої [PERSON] до вирішення справи судом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2018, у справі № 369/2963/18 було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Предметом спору у згаданій цивільній справі було право власності на житловий будинок, загальною площею 82,9 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, який до належав на праві власності покійній [PERSON] на підставі договору дарування від 30.12.1988, право власності було зареєстровано Києво-Святошинським БТІ 03.01.1989 до введення електронної системи реєстрації права власності. Ухвалою Верховного суду від 04.04.2019 було зупинено дію вказаного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Боярської міської ради, третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Разом з тим, судом було встановлено, що за спірною адресою: [ADDRESS] , розміщено 2 житлових будинки: житловий будинок, загальною площею 82,9 кв.м, житловою площею 49,1 кв.м, право власності на який стало предметом спору у справі № 369/2963/17, а також житловий будинок, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, право власності на який не було предметом спору у справі № 369/2963/17 та було зареєстровано за [PERSON] у ході розгляду зазначеної цивільної справи. Також у період касаційного оскарження згаданого рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.05.2018 у справі № 369/2963/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Боярської міської ради, третя особа - [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно, на підставі цього рішення, яке на той час набрало законної сили, державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Маковецьким Сергієм Леонідовичем було прийнято рішення за індексним номером 4437339 від 30.11.2018 про реєстрацію за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] і яке не було предметом спору між [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, судом встановлено, що у власності покійної [PERSON] на час її смерті була земельна ділянка, площею 0,0937 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 035503, виданого згідно з рішенням виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 22.10.2001 №372/1, проте відповідно до даних спадкової справи до майна померлої [PERSON] оригінал даного державного акту у позивача за первісним позовом відсутній. З урахуванням встановлених обставин суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1222 цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. З огляду на ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Пунктом 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №545/761/17 вказано, що установивши, що позивач прийняв у передбаченому законом порядку спадщину після смерті спадкодавця, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності у порядку спадкування на це майно. Доводи касаційної скарги про передчасність висновку про визнання права власності на спірну земельну ділянку, з посиланням на відсутність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, касаційний суд визнав необґрунтованими. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Оскільки відповідач у судах попередніх інстанцій заперечував право власності позивача на спірну земельну ділянку, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.06.2018 у справі №820/4146/17, від 18.09.2018 у справі №823/235/16, від 29.08.2018 у справі №807/719/15 звертає увагу, що оскарження рішення про державну реєстрацію, яке є наслідком реалізації сторонами у справі прав на спірне нерухоме майно, підлягає розгляду за правилами господарського чи цивільного судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як визначено ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на встановлені обставини у справі у розрізі проаналізованих правових норм та судової практики суд приходить до наступних висновків. Оскільки після смерті [PERSON] відкрилася спадщина також і на земельну ділянку, площею 0,0937 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] є спадкоємицею першої черги за законом після її смерті і прийняла спадщину, то суд приходить до висновку про задоволення її вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки. При цьому, суд не бере до уваги, що [PERSON] не було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як, враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №545/761/17, та рекомендації, вказані у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», так як у позивача відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку, а також має місце спір між спадкоємцями. Крім цього, суд приходиться до висновку про задоволення позовних вимог за зустрічним позовом в частині визнання неправомірними дій державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Маковецького Сергія Леонідовича щодо реєстрації за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за [PERSON] , та скасування його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 4437339 від 30.11.2018, номер запису про право власності 291189819, дата та час державної реєстрації 27.11.2018 10:49:35, оскільки право власності на житловий будинок загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, не було предметом спору у справі №369/2963/17, на підставі рішення суду в якій було зареєстровано право власності на 1/2 частину зазначеного будинку за [PERSON] . З огляду на вказане суд вважає, що державним реєстратором не було виконано вимоги п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як не існує жодного рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину саме житлового будинку, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Державна реєстрація у даному випадку на частину вказаного об`єкту нерухомого майна була здійснена безпідставно. У решті зустрічних позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки з огляду на зміст абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наслідком скасування судом оспорюваного рішення державного реєстратора реєстрація права власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 94 кв.м, житловою площею 60,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , помилково зареєстрованого за [PERSON] , буде відновлена, і за [PERSON] буде знову зареєстровано право власності на весь цей будинок. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якого суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, та враховує, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене, з урахуванням ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 392, 1216, 1218, 1222, 1258, 1268 ЦК України, ст.ст. 3, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: partial