Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач звернувся 27.10.2020 року до суду із позовом, в якому зазначив, що відповідач чинить перешкоди в користуванні колодязем, оскільки при формуванні земельної ділянки [PERSON] встановлена невідповідність межових поворотних точок, занесених до ДЗК, із існуючими межовими точками. Вказані порушення призвели до того, що колодязь, який повинен був залишитися у спільному користуванні, як такий, що перебуває на межі земельних ділянок, в даний час розташований на території земельної ділянки, права на яку оформлене за відповідачем. Відповідач, скориставшись порушеннями земельного законодавства, встановив паркан, чим повністю обмежив доступ до об`єкта позивачеві по справі. Просив задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач та його представниця в судовому засіданні заперечили в повному обсязі в задоволенні позовних вимог із двох підстав. По-перше, зазначили, що в даний час відповідно до документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та житловий будинок із господарськими будівлями, спірний колодязь знаходиться цілком на території земельної ділянки, належної відповідачеві, а не на межі. Правовстановлюючі документи [PERSON] не скасовані, є чинними. Відомості, відображені в акті обстеження земельної ділянки, від 20 серпня 2020 року лише фіксують виявлені комісією порушення і не спростовують право власності. По-друге, [PERSON] не є належним позивачем в справі, оскільки відповідно до вимог ст. 391 ЦК України та ст. 108 ЗК України, не є власником земельної ділянки, якому надано право звертатися до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом АВК № 613772. [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯЕ № 988008. Разом з тим, із поданих позивачем [PERSON] вбачається, що він є особою, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , документів, які б доводили право власності позивача на земельну ділянку за вказаною адресою, суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди. Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Проте, судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на земельну ділянку. Тобто, позивачем не доведено, що заявлена позовна вимога, є саме вимогою володіючого майном власника, в зв`язку із чим суд приходить до висновку про необхідність відмови у вказаному позові, так як [PERSON] не є належним позивачем в справі. Суд не надає оцінку іншим обставинам справи, на яких ґрунтується позов через неналежність позивача, тобто відсутність в нього матеріального права звертатися за захистом права до суду. На підставі наведеного, ст.ст. 321, 391 ЦК України, ст.ст. 108 ЗК України,

Outcome: dismissed