Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач, в собі ПАТ «Український Бізнес Банк», звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що 09.11.2012 року між ПАТ «Український бізнес банк» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір № КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року (далі Договір), за яким їй було надано довгостроковий кредит на придбання автомобіля в сумі 219015,00 грн. строком користування з 09.11.2012 року по 08.11.2019 року, зі сплатою 14,99% річних. Відповідачка зобов'язалася повернути кредит, сплатити комісії і відсотки за користування кредитом у порядку та на умовах встановлених Договором. Відповідно до п. 3.1 Договору кредит забезпечується заставою автомобіля «Hyundai Sonata» та порукою [PERSON], що підтверджується договором поруки №ОБП/1005945.1, згідно умов якого відповідач [PERSON] зобов'язався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за Договором від 09.11.2012 року. Відповідачі зобов'язання за Договором належним чином не виконують, у зв'язку з чим, станом на 15.05.2015 року мають заборгованість в розмірі 194145,43 грн., з яких: 177506,48 грн. - заборгованість за кредитом, 12368,15 грн. - заборгованість за відсотками, 4270,80 грн. - заборгованість за щомісячною комісією. Крім того, з моменту виникнення простроченої заборгованості працівники кредитного відділу банку неодноразово намагались у телефонному режимі зв'язатись з відповідачами з метою усунення порушень кредитного договору, однак відповідачі ніяким чином не реагували на дії співробітників банку. Просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 194145,43 грн. за кредитним договором № КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, зазначивши, що частина умов кредитного договору № КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року, а саме п.п.4.3, 3.3., 6.5, 3.4 не відповідає вимогам діючого законодавства. Так, банк в порушення ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», де зазначено, що банку забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії які не є послугою у визначенні цього Закону, а також п. 3.6 Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови користування та сукупну вартість кредиту» неправомірно встановив комісію за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5% від суми кредиту та щомісячну комісію за супровід кредитного договору в розмірі 0,39% від виданої суми кредиту, т.б. фіксований платіж. Умовами кредитного договору не визначено в чому полягає надання банком послуг за управління кредиту та яка природа цих послуг. Встановлення банком цих платежів вважає неправомірним. Так, вона в день укладення кредитного договору сплатила банку зайвих 3285,23 грн. та потім щомісячно сплачувала додатково 854,16 грн., які вона просила суд скерувати на погашення кредиту. Також зазначила, що пункти 3.3 та 6.5 кредитного договору в частині зобов'язання позичальника застрахувати майно саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, а також санкції, що передбачені за порушення зазначеної умови, суперечать ст. 5 ЗУ «Про страхування», а тому в силу вимог ч.1 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України підлягають визнанню недійсними. Крім того вказує, що п. 3.4 кредитного договору, згідно якого на позичальника покладений обов'язок укласти договір добровільного страхування від нещасного випадку в страховій компанії, що рекомендована банком, встановлено розмір страхового тарифу тощо, є несправедливим в силу положень Директиви Ради Європи 93/13/ЄЕС від 05.04.1993 року. Так, про її особисте страхування від нещасного випадку, а також сплату додаткових комісій за обслуговування та за видачу кредиту на момент прийняття рішення про кредитування їй в належній формі не роз'яснювалось, але ці обов'язкові платежі були незаконно включені до кредитного договору. Тому, просить з моменту укладення встановити нікчемність п. 4.3 Договору, зобов'язати ПАТ «Український бізнес банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором та на дату стягнення додаткових платежів і зарахувати в рахунок погашення основної суми кредиту отримані від неї грошові кошти в якості комісії за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5% від суми кредиту та комісійної винагороди за супровід кредитного договору в розмірі 0,39% від початкової суми кредиту, а також визнати недійсними п.3.3, п.3,4, п.6.5 Договору. Допитаний в режимі відеоконференції представник позивача за первісним позовом ПАТ «Український бізнес банк» - [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, наполягав на його задоволенні. Зустрічний позов [PERSON] про встановлення нікчемності та визнання недійсними окремих умов кредитного договору не визнав та пояснив, що умови Договору відповідають вимогам діючого законодавства, позичальниця була ознайомлена з умовами кредитування в повному обсязі і свідомо погоджувалася з ними, про що свідчать п.п. 8.1, 8.2 кредитного договору, та ніяких зауважень щодо умов договору від неї не надходило. Просив позов банку задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена. Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов ПАТ «Український бізнес банк» визнала частково, в частині стягнення прострочених періодичних платежів тобто відсотків за користування кредитом в сумі 10147,50 грн., надала заперечення на позов, вважала, вимоги банку щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту є необґрунтованими, оскільки до теперішнього часу банк не звертався до відповідачки з вимогою про дострокове погашення кредиту у встановленому законом порядку, а тому у неї не настав обов'язок щодо дострокового повернення всієї суми позики. Таким чином позивач звернувся до суду із захистом прав та законних інтересів, які ще не порушені відповідачкою. Просила суд в позові відмовити, задовольнити зустрічний позов, з вищезазначених підстав, зобов'язати позивача за первісним позовом зробити перерахунок заборгованості в частині стягнення комісії і зарахувати їх до погашення основної суми кредиту. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутності осіб, які не з'явилися. Вислухавши представника позивача за первісним позовом і відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Український бізнес банк» - [PERSON], представника відповідачки за первісним позовом - позивачки за зустрічним позовом [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 09.11.2012 року між ПАТ «Український бізнес банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит в сумі 219015,00 грн. для покупки нового автомобілю, з кінцевим терміном повернення до 08.11.2019 року та зобов'язалася сплатити відсотки, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов Договору, що підтверджується заявою [PERSON] на видачу кредиту, копією Договору та меморіальним ордером №804_2 від 09.11.2012 року. З метою забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором, 09.11.2012 року між ПАТ «Український бізнес банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № ОБП/1005945.1, за умовами якого останній зобов'язався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. В порушення умов кредитного договору [PERSON] не виконала свої зобов'язання, у разі чого станом на 15.05.2015 року утворилася заборгованість в сумі 194145,43 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом в розмірі 177506,48 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 12368,15 грн.; суми заборгованості за щомісячною комісією в розмірі 4270,80 грн, що підтверджується довідками про заборгованість. Згідно із ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 526, 610 ч.1 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки встановлені законом або договором. Таким чином, у судовому засіданні підтвердився факт порушення [PERSON] грошового зобов'язання за кредитним договором № КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року на загальну суму 194145,43 грн. Позичальниці [PERSON] та її поручителю [PERSON] було відомо про необхідність виконання взятих на себе зобов'язань, але ж на вимоги банку відповідачі не відреагували. Тому в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути солідарно за даним кредитним договором суму в розмірі 194145,43 грн.. Щодо зустрічної позовної заяви про встановлення нікчемності та визнання недійсними окремих умов кредитного договору, суд зазначає наступне. Так, згідно зі ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, зокрема, коли: 1) зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; 4) правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 5) правочин, вчинений батьками, суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, [PERSON] просить встановити нікчемність п. 4.3 кредитного договору № КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року, який передбачає плату за видачу та обслуговуванню кредиту. Згідно ч. 1, ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023 - ХІІ), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 ст. 11 Закону № 1023 - ХІІ визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. На підставі ст.2 ЗУ від 07.12.2000 року №2121-ІІІ «про банки і банківську діяльність» банківський кредит - будь -яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З урахуванням вищезазначеного, до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, тощо. Аналізуючи викладені норми закону, розрахункове обслуговування, чи обслуговування кредитної заборгованості - є супутньою послугою, за надання якої можливо встановлення комісії. Пункт 3.1, 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженого Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 передбачає, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке: перелік, розмір всіх комісій банку, що повязані з наданням, ослуговуванням і погашенням кредиту, в тому числі комісії з обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, тощо, і не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами НБУ та угодами /договором/ між клієнтом та банком. Так, за умовами п. 4.3 кредитного договору сторони передбачили обов'язок позичальника сплатити банку: у день видачі грошових коштів через касу банку - комісію за розрахункове обслуговування в розмірі 1,5% від суми кредиту, що перераховується та щомісячно комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,39% від суми кредиту. У пунктах 2.1 - 2.3 кредитного договору передбачено розрахункове обслуговування позичальника - відкриття кредитного рахунку, видача кредиту шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок, відкриття рахунку для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості за договором. У додатку № 2 до кредитного договору передбачені супутні витрати позичальника, а саме: за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 854,16 грн., комісія за надання кредиту в розмірі 3285,23 грн., страхування в розмірі 16718,16 грн. на рік та послуги нотаріусів в розмірі 2000 грн. Підписуючи кредитний договір, позичальниця [PERSON] знала про ці договірні умови і свідомо погоджувалася з ними про що свідчать п.п. 8.1, 8.2 кредитного договору, відповідно до яких остання була ознайомлена з умовами кредитування в повному обсязі. Договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов. Таким чином, слід вважати, що встановлені п. 4.3 кредитного договору комісійні виплати є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону № 1023 - ХІІ (наданою при розрахунковому обслуговуванні позивача) і не є такою, що здійснюється банком на власну користь. Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що передбачені кредитним договором умови стягнення комісійних виплат банком не протирічить чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту при укладенні сторонами кредитного договору. Також, суд вважає, що ствердження [PERSON] відносно невідповідності вимогам чинного законодавства умов п. 3.3, п. 3.4, п. 6.5 кредитного договору в частині умови щодо страхування предмету застави та добровільного страхування від нещасного випадку, саме в страховій компанії, яка рекомендована банком, а також санкцій, що передбачені за порушення зазначеної умови є безпідставними, оскільки ст. 581 ЦК України дозволяє застрахувати предмет застави за згодою сторін та [PERSON] надала згоду на дані зобов'язання підписавши кредитний договір. Що ж стосується стверджень [PERSON] про те, що банк не звертався до неї з вимогою про дострокове погашення кредиту, в зв'язку з чим у неї не настав обов'язок щодо дострокового повернення всієї суми позики, то суд їх не бере до уваги виходячи з наступного. Пунктом 6.3 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок і збитків у випадку: непогашення позичальником комісій та/або процентів та/або щомісячного внеску по кредиту згідно графіка протягом двох місяців; ухилення від банківського контролю; недотримання позичальником умов цього договору, несплати позичальником комісій (штрафу, пені), передбачених кредитним договором тощо. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, відсотків, комісій, сплати неустойок і збитків банк письмово повідомляє позичальника. Таким чином, дійсно умовами договору передбачене надсилання позикодавцю повідомлення з вимогою дострокового повернення кредиту, але відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги є як направлення/вручення вимог про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення позову. ПАТ «Український бізнес банк» скористалось правом на захист своїх порушених прав у спосіб, передбачений законодавством України, звернувшись з позовом до суду. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник не навели суду доказів відносно того, що умови кредитного договору №КАВНКФ/1005943.1 від 09.11.2012 року, укладеного між сторонами суперечать вимогам цивільного законодавства та є порушенням вимог ст. 203 ЦК, та такі докази відсутні в матеріалах справи. За таких обставин, суд не вбачає підстав для встановлення нікчемності п. 4.3 та визнання недійсними п.п. 3.3, 6.5, 3.4 кредитного договору № КАВНКФ від 09.11.2012 року, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Крім цього на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивач за первісним позовом при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору і позов задоволено у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судові витрати у виді судового збору в розмірі 1941,46 грн., а саме по 970,73 грн. з кожного. Також, враховуючи, що позивачка за зустрічним позовом при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору, який складає 243,60 грн. і в задоволенні позову їй відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України дану суму слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved