Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, з тих підстав, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 14.02.2017 року. У шлюбі у них дітей немає. Причинами розірвання шлюбу є те, що протягом останніх декількох місяців їхні стосунки розладилися, зникло взаєморозуміння і взаємоповага один до одного, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами. Фактично свмя припинила своє існування, примирення та збереження шлюбу між ними неможливе. Спільної згоди для розірвання шлюбу в порядку ст. 106 СК України вони не досягли. Відповідачка не бажає розірвати шлюб у добровільному порядку. На даний час сімейного житя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Просив шлюб розірвати. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, однак в позовній заяві просив справу розглядати у його відсутності, оскільки він виїжджає на сезонні роботи і не буде мати можливості зявитися в судове засідання. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, однак на адресу суду надіслала заяву, в якій позов визнала, не заперечила проти його задоволення та просила справу розглянути у її відсутності. Згідно частин 3, 4 статті 200 ЦПК УКраїни за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав: Згідно з положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони згідно свідоцтва про шлюб, перебувають в зареєстрованому шлюбі з 14.02.2017 року (а.с. 3). У шлюбі дітей немають. Сімейне життя у сторін не склалося, через що виникають сварки. Шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, а тому шлюб слід розірвати. В силу вимог ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що відповідач позов визнала, однак не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає, що після розірвання шлюбу їй слід залишити шлюбне прізвище «Романюк». Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачем в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При такому вирішенні позову, враховуючи те, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору з державного бюджету, сплаченого при поданні позову, а саме 352,40 грн., а решту понесених судових витрат в сумі 352,40 грн. по сплаті судового збору (квитанція № ПН158910 від 07.03.2018 року, а.с. 1) слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 110, 112, 113, 160 СК України,

Outcome: approved