Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованості за договором кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, а саме: пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за вересень 2018 року у розмірі 11250,0 гривень; солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] заборгованості за договором кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року, а саме: пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за вересень 2018 року у розмірі 11250,0 гривень та компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 4173,0 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, з [PERSON] та [PERSON] , а також з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за договором № 22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року, що складалася з 12500,0 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500,0 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього стягнуто заборгованість в сумі 45972,25 гривень. На даний час рішення суду звернуто до примусового виконання, однак відповідачі ухиляються від виконання рішення суду, заборгованість за кредитним договором не погасили та допустили прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за вересень 2018 року у розмірі 11250,0 гривень та компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 4173,0 гривень. Справа поступила до суду 06.09.2019 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому, 26.11.2019 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просить суд позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подали. Враховуючи, що позивач не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, відповідно до вимог ст.ст.280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності відповідачів, постановивши заочне рішення. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 26.11.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до договору кредиту від 04 квітня 2008 року [PERSON] взяв у Львівської філії Кредитної спілки «Либідь» кредит у розмірі 20000,0 гривень на умовах строковості, зворотності та платності, який зобов`язався повернути відповідно до умов вказаного договору (а.с.8-10). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07.10.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] , а також стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором № 22/2008ЛФ про надання кредиту від 04.04.2008 року, що складалася з 12500,0 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500,0 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а всього в сумі 45972,25 гривень (а.с.3-5,6-7). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає встановленим і таким, що не підлягає доказуванню у даному судовому процесі, факт наявності у відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також у [PERSON] та [PERSON] солідарного грошового зобов`язання перед позивачем, що випливає з умов договору кредиту № 22/2008ЛФ від 04.04.2008 року. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правові відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З наведеного випливає, що у випадку невиконання або неналежного виконання взятого на себе зобов`язання, що випливає з умов договору, боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора неустойку у виді штрафу або пені, залежно від способу у який було здійснено порушення зобов`язання, у розмірі встановленому договором. Судом встановлено, що на даний час відповідачами грошове зобов`язання за умовами кредитного договору перед позивачем не погашене, рішення суду про стягнення кредитної заборгованості перебуває у різних виконавчих службах на стадії примусового виконання, проте на даний час не виконане. Таким чином, оскільки протягом вересня 2018 року відповідачами було допущено порушення взятого на себе грошового зобов`язання за умовами кредитного договору, а тому у них виник обов`язок по сплаті неустойки у виді пені, розмір якої встановлений п.4.3 цього договору у розмірі 3% від суми залишку за кожен день користування кредитом. Суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення пені за вересень 2018 року, яка згідно з проведеним позивачем розрахунком становить 11250,0 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Разом з тим, суд не вбачає підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 4173,0 гривень компенсації за відрив від звичайних занять, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, встановлені Додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. N 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 р. N 155), згідно з яким компенсація у цивільних справах за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові у зв`язку з явкою до суду, обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять. Разом з тим, позивачем всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України не представлено суду розрахунку тривалості його відриву від звичайних занять, що позбавляє суд можливості перевірити чи пред`явлена ним вимога про стягнення з відповідачів 4173,0 гривень компенсації не перевищує розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять, тобто чи не перевищує граничних розмірів. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий у розмірі 768,40 гривень слід стягнути в дохід держави у рівних частинах з відповідачів по 256,13 гривень з кожного.

Outcome: partial