Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача грошові кошти пов`язані з незаконним заволодінням майном в сумі 24 797,64 гривень та стягнути з відповідача судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що для придбання товарів між позивачем та [PERSON] укладено договір доручення на придбання від 05.04.2016 № 7. Для виконання умов договору доручення Позивачем передано Третій особі грошові кошти в розмірі 35 000 гривень, що підтверджується розпискою від 21.12.2016. У зв`язку з виконанням умов договору третьою особою передано позивачу товари, що підтверджується актом прийому-передачі матеріалів (звітом повіреного) від 09.08.2017. 05.04.2016 між Позивачем та Третьою особою укладено договір зберігання № 9 щодо зберігання товарів, котрі придбані відповідно до договору доручення на придбання від 05.04.2016 № 7. За актом прийому-передачі від 09.08.2017 вищезазначені товари були передані третій особі на зберігання. Третя особа зберігала товари, котрі належать позивачу на праві приватної власності та отримані відповідно до умов договору зберігання від 05.04.2016 № 9 в квартирі [ADDRESS] , котра належить їй на праві часткової власності. З січня місяця Третя особа позбавлена можливості користуватися квартирою внаслідок зміни замків Відповідачем. Третя особа намагалася забрати Товари, котрі належать Позивачу, але Відповідач не віддає вищевказані товари та встановив сигналізацію задля інформування його про проникнення до квартири. В квітні місяці Третій особі вдалося потрапити до власної квартири, котра належить їй на праві часткової власності та зафіксувати наявність товарів, котрі належать Позивачу. Після потрапляння Третьою особою до квартири прибули представники охоронної фірми. Відповідач не тільки протиправно заволодів матеріалами, котрі належать Позивачу на праві приватної власності, а й встановив їх у власній квартирі без належних на те правових підстав, що підтверджується фототаблицею доданою до позовної заяви. Підсумовуючи викладене, Позивач фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належними йому товарами внаслідок безпідставного заволодіння майном Відповідачем. 05 вересня 2019 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог огляду на наступне. Відповідач зазначив, що ніякого юридичного факту, на підставі якого у мене би виник обов`язок перед позивачем [PERSON] , не існує. Відповідач не є стороною доданих до позовної заяви договорів: Договору №7 доручення на придбання від 05 квітня 2016 року, Договору зберігання № 9 від 05 квітня 2016 року. 12 серпня 2016 року я уклав шлюб з [PERSON] . Копія свідоцтва про шлюб від 12.08.2016 року. 18.09.2018 року відповідачем та третьою особою куплено квартиру [ADDRESS] : власником 6/7 частини квартири є відповідач, а власником 1/7 частини квартири - третя особа [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду міста від 25.02.2019 року у справі № 755/924/19 шлюб між [PERSON]. та [PERSON] було розірвано. Санвузол наведеної квартири, інші приміщення оздоблювались виключно відповідачем за рахунок його заробітної плати. Ніякого відношення до взаємовідносин позивача з третьою відповідач [PERSON] немає та згоди на збереження чужих речей квартирі не надавав та чужого майна в цій квартирі ніколи не зберігалось. Платіжних документів на куплений товар, використаний для її облаштування, [PERSON] не зберігав та вважає, що не має обов`язку перед позивачем звітувати щодо цього питання. Крім наведеного, оскільки відповідач не укладав договорів з третіми особами щодо купівлі будь-яких товарів та/або матеріалів для його власної квартири, то і не мав на меті зберігання відповідних платіжних документів. Крім того, відповідач вважає додатні до позовної заяви договори фіктивними та такими, які укладені без мети створення юридичних наслідків між сторонами. А також, відповідач зазначив, що позивач просить стягнути 24 797,64 гривень, тоді як платіжних документів надано на суму 20 747,86, а також із наданих позивачем документів не вбачається можливим встановити, що він є власником саме цього товару. 13 вересня 2019 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому останній наполягає на задоволенні позовних вимог та просить їх задовольнити пояснивши наступне. Відповідачем не було надано доказів того, що могли б підтвердити набуття права власності на товари котрі належали позивачу. Щодо твердження відповідача про фіктивність кладених договорів, позивача зазначив, що вищезазначені договори були укладені з фізичною особою, а не фізичною особою - підприємцем, таким чином третя особа надавала послуги позивачу без здійснення підприємницької діяльності , отже доводи відповідача не слід брати до уваги. Крім цього, між позивачем було укладено договір зберігання від 05 квітня 2016 року № 9 укладений між фізичною особою [PERSON] , та [PERSON] , що підтверджується письмовою формою договору та підписаним актом прийому-передачу від 09 серпня 2017 року до вище зазначеного договору. 24 вересня 2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи відповідно до яких остання просила позовну заяву задовольнити та зазначила, що в період з січня 2017 року по червень 2017 року вона придбала товари, котрі є предметом спору за грошові кошти позивача. Після придбання товарів, на підставі досягнутої домовленості з позивачем, [PERSON] зберігала придбані товари в квартирі [ADDRESS] . Після придбання товарів, ані мати відповідача, ані сам відповідач не заперечували щодо розміщення матеріалів [PERSON] , в даній квартири. Після розірвання шлюбу третя особа не могла потрапити в квартиру, оскільки вхідні замки були змінені та встановлена сигналізація. Через деякий час [PERSON] вдалося потрапити до квартири і побачене її здивувало, оскільки відповідач облаштував квартиру за рахунок матеріалів позивача, однак достеменно знав, що дані товари належать йому. Третя особа неодноразово спілкувалася із відповідачем щодо повернення грошових коштів, однак будь-якого результату це не давало. 23 вересня 2019 року відповідачем було подано заперечення в який він зазначив наступне. До позову не було надано будь-яких на підтвердження тому, що квартира відповідача облаштовувалася за рахунок майна позивача: з доданих копій квитанцій та інших платіжних документів не вбачається, що власником товару є саме позивач, а також не вбачається, що товари куплені на виконання якого би то не було договору в результаті здійснення підприємницької діяльності третьою особою, або в результаті укладення нею цивільно-правових угод без здійснення підприємницької діяльності. Не вбачається також того, що власне, покупцем товарів є саме третя особа або позивач. Із доданих документів до позовної заяви не вбачається ні права власності позивача на товари, які куплені по платіжним документами, що додані до позову, ні зберігання товарів саме у квартирі відповідача, ні виникнення яких би то не було обов`язків у відповідача перед позивачем. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та його представник в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі та підтримали свої доводи викладені у відзиві та запереченнях на позовну заяву. Третя особа в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав викладених у своїх поясненнях. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника та третьої особи, дослідивши повно та всебічно матеріали справи та подані докази до неї, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] 05.04.2016 року був укладений договір № 7 доручення на придбання відповідно до якого [PERSON]. діючи від імені та за рахунок [PERSON] зобов`язується укласти договори купівлі-продажу, в тому числі роздрібної купівлі-продажу, товарних цінностей та/або будівельних матеріалів з метою придбання їх [PERSON] . Вимоги щодо якості товарів, максимальної ціни придбання встановлені в додатку 1 до Договору. За даним договором, права та обов`язки відповідно до договору купівлі-продажу товарів виникають у Довірителя (а.с.23-24). В той же день, 05.04.2016 року між тими ж сторонами було складено додаток №1 до договору, в якому викладені вимоги щодо якості та максимальної ціни товарів (а.с.25). 21.12.2016 року [PERSON] склала розписку про наступне. Відповідно до договору № 7 доручення на придбання від 05.04.2016 року отримала від [PERSON] грошові кошти на придбання товарів в сумі 35000 в день підписання цієї розписки (а.с.26). Крім цього, 05.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір зберігання № 9 відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, за актами приймання-передачі, які є невід`ємною частиною цього Договору, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає на зберігання протягом строку цього договору будь-які товарно-матеріальні цінності та /або будівельні матеріали. Кількість та загальна вартість майна вказується у відповідних Актах приймання-передачі. Зберігання за даним договором є безоплатним (а.с.28-29). Актом прийому-передачі матеріалів (звіт повіреного до договору доручення на придбання від 05.04.2016 року № 7 від 09.08.2017 року зафіксовано, що на виконання договору доручення на придбання [PERSON] передає, а [PERSON] приймає товари відповідно до переліку (а.с.27). Звертаючись до суду з позовом про стягнення вартості майна набутого без правової підстави [PERSON] обґрунтовуює вимоги ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12121 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. В судовому засіданні достовірно встановлено, що будь-яких відносин, з яких би виник у відповідача обов`язок перед позивачем, не має. Уклавши договір зберігання між відповідачем та третьою особою виникли відносини, які регулюються главою 66 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умова та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, [PERSON] прийнявши на себе зобов`язання щодо схоронності речей [PERSON] зобов`язана виконати умови договору зберігання та повернути позивачеві прийняті на зберігання будівельні матеріали. Одночасно із цим судом встановлено, що [PERSON] на виконання договору № 7 доручення на придбання від 05.04.2016 року придбала будівельні матеріали 09.08.2017 року та в той же день прийняла їх на зберігання. Ані в договору зберігання, ані в акті приймання - передачі не зазначено, за якою адресою вона буде зберігати будівельні товари. В судовому засіданні [PERSON] повідомила, що всі належні [PERSON] будівельні матеріали вона зберігала в квартирі [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] набула право власності на 1\\7 частину вказаної вище квартири лише 18.09.2018 року, тобто майже через рік з моменту прийняття будівельних матеріалів від [PERSON] . Таким чином, не доведено факту, що будівельні матеріали, які знаходяться в квартирі [ADDRESS] , належить саме [PERSON] та зберігалися [PERSON] у вище вказаній квартирі. ППВС України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільних справах» пунктом 11 роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі статтями 2, 4, 19 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи. Таким чином, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Таким чином, здійснюючи передбачене ст.55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено, а судом не встановлено, щодо права позивача порушені саме відповідачем, що є підставою для відмови в задоволенні позову. У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позову з позивача на користь відповідача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved