Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання договору позики спільним зобовязанням та стягнення коштів за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року, рішенням апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року та ухвалою ВССУ від 25 травня 21016 року, все рухоме і нерухоме майно бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON] визнано спільною сумісною власністю подружжя та було придбано за спільні кошти подружжя. Відповідно до договору позики позивач, 18.10.2009 року взяла в борг в [PERSON] кошти в сумі 500\~000 грн., що на день отримання коштів в борг еквівалентно 62\~500 доларів США на придбання нежитлового приміщення та проведення подальшого ремонту. В даний час позивач повернула позичальнику лише 3000 доларів США. На момент звернення до суду з позовом неповернутою залишається сума 1\~478\~575 грн., що еквівалентно 59\~500 доларам США. Відповідачеві [PERSON] слід сплатити на користь позивача половину суми боргу, що складає 29\~750 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду складає 787\~496,81 грн. На підставі наведеного, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить суд, визнати договір позики від 18 жовтня 2009 року спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в національній валюті України на день виконання рішення суду, що еквівалентні 29\~750 доларів США та понесені витрати по сплаті судового збору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 610, 1046 1047 ЦК України, ст. 65 СК України. Судом встановлено, що сторони з 10.08.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі який на даний час розірвано. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та позовом третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики дійсним та стягнення коштів - задоволено частково та проведено поділ спільного майна подружжя. Позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договором позики в розмірі 1\~300\~075 грн. та 3\~654 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що 18.10.2009 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 500000 грн., що еквівалентно 62500 доларів США для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Луцьк вул. Конякіна, 37а, з умовою їх повернення до 14.09.2015 року, про що написала відповідну розписку та було укладено письмовий договір позики (а.с. 48, 49). В судовому засіданні встановлено, що до дня звернення [PERSON] в суд [PERSON] не повернула позивачу всю суму боргу, чим порушила вимоги ст. 1049 Цивільного кодексу України та зобовязання по вищевказаному договору, сплативши частково кошти в розмірі 3000 доларів США. Зазначений висновок суду був аргументований на підставі показів свідка - продавеця нерухомого приміщення [PERSON] про купівлю [PERSON] за позичені гроші у брата [PERSON], який до цього хотів його також придбати, а також показами свідка [PERSON], яка вказала , що саме вона була ініціатором купівлі магазину для дочки та була присутня при усіх переговорах та отриманні позики, які були витрачені [PERSON] на його купівлю. Аналогічні покази дали свідки [PERSON] та [PERSON] Крім того було встановлено, що кошти [PERSON] отримувала особисто на придбання нерухомого майна нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37а в м. Луцьку і зважаючи на укладений договір купівлі-продажу його на наступний день після отримання позики, то суд мотивував своє рішення тим, що оскільки [PERSON] зобовязалась повертати і частково це зробила як особисте зобовязання, то й майно, хоча й придбане в період шлюбу, придбане за ці кошти, слід також визнати її особистою власністю, яке поділу як майно подружжя не підлягає(а.с. 5- 8 ). Рішенням апеляційного суду від 05 листопада 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та позовом третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики дійсним, стягнення коштів рішення Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року в частині відмови у поділі нежитлового приміщення, визнання права приватної власності за [PERSON] на нежитлове приміщення та додатково рішення Луцького міськрайонного суду від 21 серпня 2015 року скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Позов [PERSON] задоволено частково - проведено поділ спільного майна подружжя нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку, ринковою вартістю 122963 грн. згідно з варіантом, запропонованим висновком судової будівельно технічної експертизи від 29 травня 2015 року та виділити у приватну власність [PERSON] ? частин нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку, а саме: запроектоване приміщення 4 площею 3,7 кв.м., запроектоване приміщення площею 57,8 кв.м., запроектоване приміщення 6 площею 5,8 кв.м., всього приміщень загальною площею 67,3 кв.м. Виділено у приватну власність [PERSON] частину нежитлового приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку, а саме: приміщення 1 площею 2,9 кв.м., запроектоване приміщення 2 площею 61,8 кв.м., запроектоване приміщення 3 площею 2,6 кв.м., а всього приміщень загальною площею 67,3 кв.м. З метою обладнання двох ізольованих приміщень [PERSON] та [PERSON] влаштувати перегородку в існуючому приміщенні 140 площею 133 кв.м. товщиною 0,25 м таким чином, щоб утворилися запроектовані приміщення 2 і 5 з розмірами, як показано в плані у додатку № 2 до висновку експертизи. [PERSON] та [PERSON] влаштувати автономні мережі електроосвітлення та опалення. [PERSON] влаштувати дверний проріз на місці із вхідними дверима, влаштувати тамбур (4) площею 3,7 кв.м. із склопакетів та дверним прорізом, влаштувати перегородку товщиною 0,15 м із дверним прорізом таким чином, щоб утворилися запроектовані приміщення 4 (тамбур), 5 і 6 (санвузол) з розмірами, як показано на плані у додатку № 2 до висновку експертизи, влаштувати автономні мережі водопостачання, каналізації, влаштувати ганок на шість сходинок, висота цоколя 0,97 м, шириною 0,25 м і вистою 0,16 та пандус як показано на плані у додатку № 2 до висновку експертизи. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 6320 грн. судових витрат (а.с. 9-15 ). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про поділ нежилого приміщення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про поділ транспортних засобів та предметів і речей домашнього вжитку залишено без змін (а.с. 16 -19 ). Таким чином суд прийшов до висновку, що рішення Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року в частині позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики дійсним та стягнення коштів, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договором позики в розмірі 1\~300\~075 грн. та 3654 грн. судового збору та відповідні встановленні факти в цій частині набрало законної сили. Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, судом встановлено, що нежитлове приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку на сьогоднішній день знаходиться у спільній сумісній власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON]. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що [PERSON] було укладено договір позики з [PERSON] в інтересах сімї, а саме для придбання нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою м. Луцьк вул. Конякіна, 37а, що знаходиться в спільній сумісній власності колишнього подружжя. Окрім обставин, які встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2015 року, обставини, щодо укладення [PERSON] договору позики з [PERSON] в інтересах сімї підтверджується також показами свідків в судовому засіданні: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо отримання [PERSON] в борг від [PERSON] 500\~000 грн., що еквівалентно 62\~500 доларів США є спільним борговим зобовязанням бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON]. А тому враховуючи, що нежитлове приміщення по вул. Конякіна, 37 а в м. Луцьку на сьогоднішній день знаходиться у спільній сумісній власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], як обєкт спільної сумісної власності колишнього подружжя, беручи до уваги рівність часток в цій власності, суд вважає, що і боргові зобовязання перед [PERSON] також повинні бути розділенні між сторонами порівну. Враховуючи, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 липня 2015 року вже стягнуті з [PERSON] грошові кошти за договором позики від 18 жовтня 2009 року, укладений між нею та [PERSON] ,суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину залишку боргових зобовязань [PERSON] перед [PERSON] а саме 29\~750 доларів США (1/2 (62\~500 доларів США 3000 доларів США) ), що за курсом НБУ на день ухвалення рішення є еквівалентом 787\~496,81 гривень (29\~750 доларів США х2647,0481грн./100). Суд критично відноситься до показів свідка [PERSON] в судовому засіданні про укладення договору позики з [PERSON], оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження укладення зазначеного договору відповідно до ст.ст. 1074,1051 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 7\~250 грн. понесених витрат зі сплати судового збору за вимогу немайнового та майнового характеру, та 191,20 грн. неоплаченої частини судового збору в дохід держави (6890 грн. + 551,20 грн. 7250 грн.).

Outcome: approved