Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з державного бюджету України 145072 грн. компенсації за втрачене при переселенні в 1944 році з [PERSON] до України майно його родини. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що при переселенні в 1944 році з [PERSON] в Запорізьку область його родина залишила господарське майно в складі житлового будинку та землі загальною вартістю 2411 крб. Чинним на той час законодавством передбачалося виділення переселенцям земельних ділянок та повернення вартості втраченого майна, однак, його сімя не отримала ні землі, ні іншої компенсації за залишене на території [PERSON] майно. Вважає, що його, як єдиного представника родини, право власності підлягає захисту на підставі Загальної декларації прав людини 1948 року та Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини і громадянина. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснив, що його родина, як багато інших українців, які проживали в 1944 році на території [PERSON], були депортовані, а не добровільно евакуйовані на Україну. На Рівненщину із Запорізької області його сімя, за винятком брата [PERSON], втекла через голод. За компенсацією вартості втраченого майна до органів влади не зверталися. Представник позивача додатково пояснила, що відсутність нормативно-правового регулювання статусу та гарантій депортованих українців порушує право власності позивача, а тому позовна давність на заявлені ним вимоги відповідно до ст.268 ЦК України не поширюється. Представник відповідача - Рівненської обласної державної адміністрації - позов не визнав та пояснив, що вирішення питання про компенсацію вартості майна особам, евакуйованим з території [PERSON] в 1944 році, не належить до компетенції ОДА та чинним законодавством України не врегульоване, витрати на здійснення таких виплат в державному бюджету України не передбачені. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області - позов не визнав з підстав його необґрунтованості, оскільки позивач покликається на підрахунки експертів станом на 2010 рік, доказів прийняття спадщини після смерті членів родини не надав, був переселений в Запорізьку область, а не на Рівненщину. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] народився 16 жовтня 1933 року в с.Гродиславичи Томашівського повіту Люблінської області [PERSON]. В 1944 році родина позивача у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була переселена у Запорізьку область УРСР. Згідно архівної довідки № Б-1174/п від 4 березня 1999 року при переселенні родиною [PERSON] на території [PERSON] було залишено господарське майно, яке складалося з житлового будинку площею 110 м3, 3,50 га землі, в тому числі 2,10 га орної. Вартість майна становить 2411 крб. Переселення осіб з території [PERSON] в Україну в 1944-1946 роках відбувалося відповідно до ч.6 ст.3 Угоди між [PERSON] Української Радянської Соціалістичної Республіки і Польським комітетом національного визволення від 9 червня 1944 року. Згідно п.5 та п.6 ст.3 вказаної Угоди встановлено, зокрема, що на майно, яке залишає евакуйований на місці, складаються спеціальні описи. Описи складаються спільно Уповноваженими і Представниками Сторін. Вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін. [PERSON] УРСР заявляв, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших, ніж ті, якими вони користувалися до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Згідно ст.5 Інструкції по здійсненню Угоди між [PERSON] Української Радянського Соціалістичної Республіки і Польським Комітетом Національного Визволення про евакуацію українського населення з території [PERSON] і польських громадян з території УРСР наділення землею селян, які мали на момент евакуації на територію УРСР в своєму користуванні землю і виявили бажання вести господарство індивідуально, провадиться районними земельними відділами за рішенням виконкомів районних Рад депутатів трудящих в областях Дрогобицькій, Львівській, Тернопільській, Станіславській, Ровенській і Волинській в розмірах, не менших від фактичного землекористування до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Документом, що підтверджує розмір фактичного землекористування, є посвідчення, видане тим, що евакуюються, місцевими органами влади, засвідчене Уповноваженим по евакуації і Представником Сторони. Позивач всупереч ст.10, 60 ЦПК України не надав доказів того, що ним були використані зазначені в Угоді засоби захисту майнових прав. Розрахунки з переселенцями з [PERSON] у звязку з демаркацією кордону за інформацією Міністерства фінансів України провадилися відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 1 серпня 1948 року № 1648 «Про порядок проведення взаємозаліків з переселенцями з [PERSON] та Чехословаччини після грошової реформи» через обласні, районні, міські та селищні фінансові відділи в порядку, визначеному Інструкцією, затвердженою Радою Міністрів УРСР 23 жовтня 1948 року № 2415. До 1975 року витрати на проведення розрахунків з названими переселенцями передбачалися в республіканському бюджеті УРСР. З 1975 року законами про бюджет УРСР та Державний бюджет України на відповідний рік кошти на проведення цих витрат не затверджувалися, а тому названі розрахунки на даний час вважаються припиненими. У відповідності до ст.8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Відповідно до п.1 Перехідних положень Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України. Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Угода, на яку покликається позивач, не є частиною національного законодавства України, оскільки Верховна Рада України не надавала згоди на виконання Угоди від 9 вересня 1944 року на території України. Згідно ст.17 Загальної декларації прав людини та ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини і громадянина, ратифікованих Україною, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Аналогічна норма міститься і у ст.41 Конституції України. В судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що майно, залишене на території [PERSON], належало батькам позивача, який на момент переселення був неповнолітній. Спадщини після смерті батьків, брата та сестер позивач у встановленому законом порядку не приймав. Крім того, на підтвердження належності батькам на праві власності зазначеного в позовній заяві майна позивачем була надана лише архівна довідка. Доказів належності позивачу втраченого майна в судовому засіданні не здобуто. Крім того, п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність ), встановлено в три роки. Позивачем заявлено вимогу про стягнення компенсації за втрачене 70 років тому майно. Позивач в судовому засіданні ствердив, що ні він, ні члени його родини не зверталися до уповноважених органів влади УРСР та до суду із заявами про компенсацію втраченого майна чи виділення земельної ділянки. Поважності причин пропуску строку позовної давності позивач не вказав. Покликання на п.4 ч.1 ст.268 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки п.4 частини першої статті 268 виключено з Цивільного кодексу України на підставі Закону № 4176-17 від 20 грудня 2011 року. Суд також не приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі «Броньовскі проти [PERSON]» від 2 червня 2004 року, на яке покликається позивач в обґрунтування порушення прав переселенців, оскільки вказаним рішенням констатовано порушення державою [PERSON] ст.1 Протоколу 1 до Конвенції, яка гарантує право на вільне володіння майном, так як [PERSON] постійно підтверджував право переселенців із території Західної України на територію [PERSON] та їх спадкоємців на компенсацію, яка не виплачувалася через брак коштів. Крім того, ухвалою Європейського Суду з прав людини від 8 березня 2011 року відмовлено в прийняття заяви № 55804/07, поданої [PERSON] проти України, оскільки після 1975 року державні органи СРСР та України не вживали жодних заходів, щоб забезпечити будь-яке відшкодування вартості майна, залишеного в [PERSON], для осіб, переселених в Україну, не кажучи вже про заходи, які б можна було порівняти із заходами, вжитими державними органами [PERSON]. Європейський Суд з прав людини не може дійти такого ж висновку, якого він дійшов у справі «Броньовскі проти [PERSON], так як прийняте останнім часом законодавство щодо переселених осіб не підтверджує, що Україна визнала існування такого права чи що вона має намір надати його. Держава Україна не брала на себе зобовязань щодо компенсації втраченого при переселенні з [PERSON] майна. Відповідно до ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та гарантії цих прав і свобод визначаються виключно законами України, які приймаються Верховною Радою України. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed