Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка», у січні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів за навчання. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що Тернопільський національний педагогічний університет ім. В.Гнатюка є юридичною особою державної форми власності. 25 липня 2008 року наказом № 369 відповідача [PERSON] зараховано на бюджетну форму навчання інженерно-педагогічного факультету за напрямком підготовки «професійна освіта (комп'ютерні технології)». 01 вересня 2008 року та 01 вересня 2012 року відповідач уклав угоди з Тернопільським педагогічним університетом ім.. В.Гнатюка про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням. Згідно п.2.4 укладеної угоди 01 вересня 2012 року відповідач зобов'язувався у разі надання першого робочого місця після закінчення вищого навчального закладу працевлаштуватись. 13 червня 2013 року Наказом університету № 445 [PERSON] було присвоєно кваліфікацію спеціаліста інженера комп'ютерних технологій, викладача дисципліни в галузі комп'ютерних технологій. 26 червня 2013 року відповідачу було видано направлення на роботу в Бережанську загальноосвітню школу ІІ-ІІІ ступенів № 4 Бережанського району, проте 14 листопада 2013 року Бережанський відділ освіти листом № 982/01-17 повідомив про те, що [PERSON] не звертався щодо працевлаштування. Враховуючи те, що відповідачем не виконано обов'язки перед державою, не дотримано вимог угоди, просять стягнути з останнього кошти затрачені державним вищим навчальним закладом «Тернопільський національний педагогічний університет ім. В.Гнатюка» в розмірі 40524,14 грн. виплаченої йому стипендії та 31084,16 грн. фактичних затрат на навчання одного студента інженерно - педагогічного факультету Тернопільського національного педагогічного університету ім. В.Гнатюка за спеціальністю комп'ютерні технології. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, зіславшись на обставини, що у них викладені, та просить їх задоволити. Відповідач проти задоволення заявлених позовних вимог заперечив та пояснив, що дійсно він 01 вересня 2008 року та 01 вересня 2012 року уклав угоду із Тернопільським національним педагогічним університетом ім.. В. Гнатюка за спеціальністю - комп'ютерні технології. Перед закінченням навчального закладу та отримання диплому за кваліфікацією спеціаліста комп'ютерних технологій, він попередньо особисто домовився про працевлаштування за спеціальністю у Бережанській ЗОШ № 4, що підтверджується пропозицією щодо працевлаштування № 89 від 13 червня 2013 року. Після закінчення навчального закладу та отримання диплому за спеціальністю неодноразово телефонував у відділ освіти Бережанського району з приводу їх пропозиції про працевлаштування, проте останні повідомляли йому, що загальноосвітня школа № 4 ІІ-ІІІ як структурний підрозділ була ліквідована та за наявності вільних місць він буде працевлаштований. Крім того вказав, що закладом не дотримано укладеної між ними угоди, оскільки не вжито будь-яких заходів щодо його працевлаштування, не видано направлення на роботу, котре передбачено положенням, на яке посилається позивач по справі. Також зазначив, що відповідальними структурами не розроблено безпосередньо самого механізму стягнення коштів, а також вищий навчальний заклад не може бути позивачем по справі, оскільки вони є лише виконавцем державного замовлення і не уповноважені звертатись до суду з даним позовом. Зазначив, що готовий у будь-який час приступити до роботи за наявності конкретних пропозицій від навчального закладу чи іншого структурного підрозділу про роботу за спеціальністю, а тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача по справі, відповідача, вивчивши та проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача Державного вищого навчального закладу «Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка» до [PERSON] про стягнення коштів за навчання слід відмовити, виходячи з наступних міркувань : Відповідно до ст.. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами у справі не підлягають доказуванню. Як убачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, чого і не оспорювалось сторонами по справі, 25 липня 2008 року наказом № 369 відповідача [PERSON] було зараховано на бюджетну форму навчання інженерно-педагогічного факультету Тернопільського національного педагогічного університету ім.. В.Гнатюка за напрямом підготовки «професійна освіта» (комп'ютерні технології). 01 вересня 2008 року [PERSON] уклав угоду № дб-00000000001559 з Тернопільським національним педагогічним університетом ім.. В. Гнатюка в особі ректора Кравця В.П. про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням. 01 вересня 2012 року [PERSON] повторно уклав угоду № дб-0000000000815 з Тернопільським національним педагогічним університетом ім.. В. Гнатюка в особі ректора Кравця В.П. про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням. Згідно вимог угоди від 01 вересня 2012 року № дб-0000000000815 вищий навчальний заклад Тернопільський національний педагогічний університет ім.. В.Гнатюка зобов'язувався забезпечити якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця на рівні державних стандартів освіти; Сприяти працевлаштуванню фахівця шляхом співпраці з центральними та місцевими органами виконавчої влади, державною службою зайнятості населення, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, які можуть бути потенційними роботодавцями; Подавати державній службі населення за місцем проживання випускника, у якого питання працевлаштування залишається невирішеним, відомості про нього (за його згодою) для здійснення пошуку першого робочого місця. В свою чергу згідно вищезгаданої угоди студент зобов'язується оволодіти всіма видами професійної діяльністю, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за обраною спеціальністю; Виконувати правила внутрішнього розпорядку університету; Під час навчання у співпраці з Центром моніторингу якості освітніх послуг й сприяння працевлаштуванню студентів і випускників університету здійснювати пошук місця роботи за фахом; У разі надання першого робочого місця після закінчення вищого навчального закладу працевлаштуватись. Згідно наказу № 445 від 13 червня 2013 року, виданого Тернопільським національним педагогічним університетом ім. В Гнатюка, [PERSON] отримав диплом встановленого взірця та присвоєно кваліфікацію інженера комп'ютерних технологій, викладача дисципліни в галузі комп'ютерних технологій. 26 червня 2013 року Тернопільським національним педагогічним університетом ім. В.Гнатюка [PERSON] видано картку працевлаштування та пропозицію щодо працевлаштування ВО Бережанської райдержадміністрації Тернопільської області, зокрема Бережанської ЗОШ № 4. Згідно інформаційної довідки відділ освіти Бережанської районної державної адміністрації № 982/01-17 від 14 листопада 2013 року, [PERSON] не звертався по питанню працевлаштування. З довідки № 89 від 13 червня 2013 року, виданої Загальноосвітньою школою ІІ-ІІІ ступенів, вбачається, що випускник інженерно-педагогічного факультету Тернопільського національного педагогічного факультету ім. В.Гнатюка [PERSON] буде працевлаштований в загальноосвітній школі ІІ-ІІІ ступенів №4 м. Бережани на посаду вчителя інформатики у 2013-2014 навчальному році. Проте з довідки № 7 від 21 січня 2014 року, виданої Управлінням державної пенітенціарної служби в Тернопільській області Бережанської виправної колонії, вбачається, що [PERSON] не має можливості працевлаштувати у загальноосвітній середній школі ІІ-ІІІ ступенів № 4 м. Бережани, оскільки згідно наказу Голови Державної пенітенціарної служби України № 145/ОД-13 від 29 серпня 2013 року «Про реорганізацію Бережанської виховної колонії УДПтС України в Тернопільській області, вказана загальноосвітня школа як структурний підрозділ установи - ліквідована. Крім того на запит суду відділ освіти Бережанської районної державної адміністрації № 134/01-17 від 10 лютого 2014 року, повідомляє, що станом на серпень 2013 року за спеціальністю «професійна освіта «комп'ютерні технології в управлінні та навчанні» у школах району були наявні вакантні посади вчителів інформанти : 12 годин у Куропатницькому НВК «ЗНЗ І-ІІ ст.-ДНЗ; 1 година у Підліснянській ЗОШ І ступеня; 1 година у Гиновицькій ЗОШ І ступеня. Таким чином судом встановлено, що на період навчального 2013-2014 рр. узгоджене із вищим навчальним закладом Тернопільський педагогічний університет ім.. В.Гнатюка місця вчителя у ЗОШ ІІ-ІІІ ступенів № 4 м. Бережан не було вакантним у зв'язку з ліквідацією установи. Позивачем не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів, котрі б свідчили про пропозицію вищого навчального закладу випускнику [PERSON] іншого вільного вакантного місця, тобто виконання ними умов типової угоди щодо забезпечення його працевлаштування, котрі б узгоджувалися з вимогами положення. Крім того укладення типової угоди «Про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням» було передбачено Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням затвердженої Постановою КМ України від 22 серпня 1996 року № 992. Даний порядок був розроблений на виконання п.п.1,2 Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» згідно якого вбачається, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів, зокрема за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету АР Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням. У разі відмови працювати в державному секторі, випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання, а також на підставі ст.. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року. Відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів, державними замовниками на підготовку фахівців з вищою освітою і відповідно розпорядниками бюджетних коштів є міністерства, відомства, інші центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів АРК Крим, обласні, Київська та Севастопольські міські державні адміністрації. На Міністерства освіти відомства, інші центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів АРК Крим, обласні, Київська та Севастопольські міські державні адміністрації покладено обов'язок доведення державного замовлення до відому підпорядкованих їм безпосередньо вищих навчальних закладів освіти виконавців державного замовлення. Таким чином Тернопільський національний педагогічний університет ім. В.Гнатюка, як виконавець державного замовлення, не уповноважений здійснювати контроль за виконанням державного замовлення та звертатись з позовом до суду про стягнення на користь державного чи місцевого бюджету, а також в користь вищого навчального закладу вартості навчання і компенсації понесених замовником витрат, оскільки не є державним замовником та розпорядником бюджетних коштів і не має відповідних повноважень в силу доручень. Крім того, як убачається із ЗУ «Про освіту» від 23 травня 1991 року, - випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому КМ України. Проте ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року гарантовано випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу, відповідно до 3-ох сторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником і вказаним законом не передбачено обов'язкового трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного, місцевого бюджету чи в користь закладу вартості навчання. Згідно ч.1 абз.5 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про вищу освіту», закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить Закону. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 53 Конституції України, держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання ; надання державних стипендій та пільг учням та студентам. Згідно ст.. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що ратифікована Україною 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави учасниць даної Конвенції не допускати примусової праці. Також згідно ст..1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, котра ратифікована ЗУ від 05 жовтня 2000 року № 2021-ІІІ, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Рішенням Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року у справі про допустимість та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобувати її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Враховуючи те, що норми Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року, Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням затвердженого Постановою КМ України 22 серпня 1996 року № 992 на які посилається позивач, суперечать нормам прийнятого Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року, який являється на час виникнення правовідносин спеціальним Законом і має вищу юридичну силу, а також нормам Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, Конвенції Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», Рішення Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року у справі про допустимість та безоплатність освіти, тому виходячи із тих обставин відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON], як випускника вищого навчального закладу, затрачених державою коштів на підготовку фахівця з вищою освітою. Крім того, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Також на виконання постанови КМ України від 22 серпня 1996 року № 992 «про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», Міністерством фінансів разом із міністерством економіки, Міністерством юстиції та Національним банком не розроблено і не затверджено по даний час Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування. За вказаних обставин заявлені позовні вимоги Державного вищого навчального закладу «Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка» до [PERSON] про стягнення коштів за навчання до задоволення не підлягають. При цьому, суд не бере до уваги пояснення представника позивача, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах цивільної справи, вимогах Закону та є безпідставними. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed