Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, в якому просить суд постановити рішення, яким виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] що стверджується договором дарування. Разом з ним у вказаному будинку проживає його дочка - [PERSON], [INFO], а також її сім»я - чоловік [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. [PERSON] та її сім»я, без жодних правових підстав проживають у належному позивачу будинку і відмовляються звільнити приміщення. Відповідачі в будинку не зареєстровані, в його утриманні, ремонті, оплаті комунальних послуг участі не беруть. Проживання в одному будинку з відповідачами стало для позивача нестерпним. Відповідачі часто влаштовують сварки та бійки, принижують позивача та його дружину перед сусідами та родичами, застосовують фізичне насильство. На ґрунті триваючих неприязних відносин його дружині - [PERSON] було завдано легкі тілесні ушкодження зятем - [PERSON] З відповідними заявами позивачу неодноразово доводилося звертатися в поліцію аби захистити себе та свою дружину від нападів відповідача [PERSON] Працівниками Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області було прийнято рішення припинити розгляд звернення, через відсутність ознак кримінального та адміністративного правопорушення та рекомендовано звернутися для вирішення цивільно-правових відносин до Хустського районного суду. Позивач вважає, що його позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки відповідачі псують належне йому жиле приміщення, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання позивача та його дружини у вищевказаному будинку. Внаслідок таких дій відповідачів позивач та його дружина постійно перебувають у стані психологічної напруги, страху і тривоги, при цьому заходи громадського впливу не приносять результатів. На підставі наведеного просить задовольнити позовні вимоги повністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала, посилаючись на наведені в заяві обставини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову як безпідставному. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, який вважає безпідставним та необґрунтованим. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що в задоволені позову слід відмовити з таких підстав. Позивач у позові посилається на те, що відповідачі постійно влаштовують сварки, псують його житлове приміщення та спричиняють йому тілесні ушкодження. Однак, згідно вироку Хустського районного суду від 23.11.2016 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області саме позивача було визнано винним за ч.1 ст.125 КК України, тобто за нанесення тілесних ушкоджень відповідачці [PERSON] Натомість, посилання позивача на те, що відповідачі постійно наносять йому тілесні ушкодження спростовуються постановою про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] по заяві [PERSON] Крім цього, будучи допитаними в судовому засіданні свідки надали суду покази про те, що саме позивач постійно провокує відповідачів на сварки і він постійно намагається затіяти бійку, а потім викликає поліцію, щоб виставити відповідачів в очах мешканців села з негативної сторони. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Статтею 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Позивач, як власник житлового будинку відповідно до ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, якщо він матиме підстави, що свідчитимуть про порушення його права власності з боку відповідачки. В даному випадку не має підстав для вирішення спору між сторонами на підставі ст.391 ЦК України, так як будинок з якого просить позивач виселити відповідачів являється єдиним житлом для останніх, а позбавлення житла можливе на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Для виселення членів сім'ї власника будинку є підстави визначені в ст.ст.116, 157 ЖК України, згідно з якими виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. В такому випадку виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. У судовому засіданні сторона позивача не довела, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні власністю, порушують суспільні правила життя, не надали доказів, що у відповідачів є інше житло. Слід звернути увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази про дії відповідачів, що свідчили б про систематичне руйнування, псування жилих приміщень або використання їх не за призначенням, навпаки у процесі розгляду справи з'ясувалося, що саме позивач провокує всіляко відповідачів на неправомірні дії, що і було підтверджено свідками. У відповідності до ст.8 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла і таємниці листування, держава не може втручатися у здійснення цього права інакше, ніж згідно з законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоров»я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Крім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази про застосування до відповідачів яких-небудь заходів запобігання або громадського впливу, що пов'язані з їх антигромадською поведінкою, та немає жодних доказів про дії останніх, що свідчили б про систематичне руйнування, псування жилих приміщень або використання їх не за призначенням. Таким чином, позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають до задоволення, оскільки в силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на встановлене, оцінивши в сукупності здобуті в судовому засіданні по справі докази, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача не доведені в судовому засіданні, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed