Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання незаконними дій, визнання недійсною державної атестації здобувачів вищої освіти у формі державного практично-орієнтованого комплексного випускного екзамену 29 травня 2017 року у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького та зобов`язання до вчинення дій. А саме відповідно до кінцевої редакції позовних вимог: позивач просить визнати недійсними протоколи проведення та оцінювання першої та другої частини іспиту з клінічних дисциплін з хірургічних хвороб з дитячою хірургією від 29.05.2017 року ЛНМУ ім.Д.Галицького щодо [PERSON] ; у п.26 щодо студента [PERSON] протокол № 1 від 29.05.2017 року засідання державної комісії № 2 ЛНМУ ім.Д.Галицького з прийому іспитів з хірургічних хвороб з дитячою хірургією спеціальності лікувальна справа 7.12010001 - першу частину іспиту напис «120», оцінка в балах за другу частину іспиту напис «140»; загальну характеристику відповідей напис «задовільно»; оцінку з державного іспиту кількість балів напис «130»; оцінку з державного іспиту - оцінка ECTS напис «Д»; оцінка з державного іспиту - традиційна оцінка «напис «3 задовільно»; у п.26 відомості екзамену № 1810 ДІ Хірургічні хвороби з дитячою хірургією від 29.05.2017 року ЛНМУ ім.Д.Галицького, - екзамен (бали) напис «130»; у п.1 державні екзамени Залікової книжки № 184-07/10 студента [PERSON] , - екзаменаційну оцінку кількість балів напис «130»; екзаменаційну оцінку за національною шкалою «задов D», - визнати недійсними; визнати, що [PERSON] та [PERSON] за наслідками проведення 29.05.2017 року державного іспиту студентові [PERSON] з клінічних дисциплін хірургічних хвороб з дитячою хірургією за вирішення задач за роботу з хворими по пунктах 1-14 Протоколу проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворими) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією від 29.05.2017 року ЛНМУ ім.Д.Галицького та професійні вміння і практичні маніпуляції наведені у пунктах 1-10 Протоколу проведення та оцінювання другої частини іспиту з клінічних дисциплін (професійні вміння та практичні маніпуляції) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією від 29.05.2017 року - кожен пункт оцінили на традиційну оцінку 4 «добре»; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] за наслідками проведеного 29.05.2017 року державного іспиту щодо студента [PERSON] з клінічних дисциплін хірургічних хвороб з дитячою хірургією власноручно виставити оціночні бали («0»; «0,5» або «1»): у пунктах 1-14 у Протоколі проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворими) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією ЛНМУ ім.Д.Галицького - відповідно до оголошеної 29.05.2017 року на державному іспиті традиційної оцінки - 4 «добре»; у пунктах 1-10 у Протоколі проведення та оцінювання другої частини іспиту з клінічних дисциплін (професійні вміння та практичні маніпуляції) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією - відповідно до оголошеною 29.05.2017 року на державному іспиті традиційної оцінки - 4 «добре»; зобов`язати [PERSON] за наслідками проведеного 29.05.2017 року державного іспиту щодо студента [PERSON] з клінічних дисциплін хірургічних хвороб з дитячою хірургією у п.15 Протоколу проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворими) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією ЛНМУ ім.Д.Галицького - записати оціночний бал «0,5»; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за наслідками проведеного 29.05.2017 року державного іспиту щодо студента [PERSON] з клінічних дисциплін хірургічних хвороб з дитячою хірургією: у Протоколі проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворими) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією ЛНМУ ім.Д.Галицького вивести середній бал і оцінку (в балах) за першу частину іспиту; у Протоколі проведення та оцінювання другої частини іспиту з клінічних дисциплін (професійні вміння та практичні маніпуляції) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією вивести середній бал і оцінку (в балах) за другу частину іспиту; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Протокол проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворими) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією ЛНМУ ім.Д.Галицького [PERSON] і Протокол проведення та оцінювання другої частини іспиту з клінічних дисциплін (професійні вміння та практичні маніпуляції) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією з виведеним середнім балом і оцінкою (в балах) за другу частину іспиту студента ЛНМУ ім.Д.Галицького [PERSON] передати в канцелярію ЛНМУ ім.Д.Галицького; зобов`язати ЛНМУ ім.Д.Галицького відповідно до оцінки (в балах) наведених у Протоколі проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворими) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією ЛНМУ ім.Д.Галицького і у Протоколі проведення та оцінювання другої частини іспиту з клінічних дисциплін (професійні вміння та практичні маніпуляції) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією, складених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо студента [PERSON] внести виправлення помилки та описки до: першої частини іспиту, оцінки в балах другої частини іспиту; загальну характеристику відповідей; оцінку з державного іспиту кількість балів; оцінку з державного - оцінка ETCS; оцінка з державного іспиту - традиційна оцінка - пункту 26 Протоколу № 1 від 29.05.2017 року засідання державної комісії № 2 ЛНМУ ім.Д.Галицького з прийому іспитів з хірургічних хвороб з дитячою хірургією спеціальності лікувальна справа 7.12010001; екзаменаційних (балів) у п.26 Відомості екзамену № 1810 від 29.05.2017 року ДІ Хірургічні хвороби з дитячою хірургією ЛНМУ ім.Д.Галицького; у п.1 державні екзамени Залікової книжки № 184-07/10 студента [PERSON] , - екзаменаційну оцінку кількість балів; екзаменаційну оцінку за національною шкалою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є громадянином Федеративної Республіки Німеччина та з 2010 року, як студент-іноземець, навчався у Львівському національному медичному університеті ім.Д.Галицького. 29.05.2017 року в Університеті проведено державну атестацію студенів випускного року навчання, в тому числі відносно нього. Державна атестація проводилась у формі державного практично-орієнтованого комплексного випускного екзамену (далі - ПОКВЕ), для чого в Університеті створено Державну екзаменаційну комісію (далі - ДЕК), головою якої призначено [PERSON] . Втім, організація роботи комісії відбулась з грубим порушенням вимог чинного законодавства, що унеможливило об`єктивне оцінювання знань. Зокрема, при затвердженні графіку роботи ДЕК було порушено права здобувачів освіти на достатній термін підготовки до державної атестації, а саме 23.05.2017 року він складав іншу державну атестацію - інтегрований ліцензійний іспит «Крок-2 Загальна лікарська підготовка», а державну атестацію у формі ПОКВЕ - 29.05.2017 року, тобто через п`ять днів, тоді як випускникам надається не менш як сім днів. Крім того, головуючим на засіданні ДЕК був [PERSON] , який не був працевлаштований в Університеті, що виключало можливість здійснення ним повноважень голови ДЕК. Голова ДЕК [PERSON] також був відсутній під час здачі ПОКВЕ. Крім того, не було забезпечено права здобувачів освіти на належну і об`єктивну оцінку набутих знань, вмінь та навичок, оскільки іспит тривав 4 години, а всього такий іспит здавало 38 студентів, де на кожного в середньому було виділено лише 6 хв. 32 секунди, чого недостатньо для здачі іспиту. Відповідач Львівський національний медичний університет ім.Д.Галицького не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту. Крім того, чинне законодавство допускає можливість залучення до екзаменаційних комісій представників роботодавців, а голова комісії [PERSON] був начальником Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, який власне є потенційним роботодавцем. Що стосується часу для здачі іспиту, то відповідні терміни були визначені згідно наказу від 23.03.2017 року, внаслідок чого у позивача та інших студентів було більше двох місяців для підготовки. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 19.03.2019 року. Первинно позов пред`являвся до ректора Львівського національного медичного університету ім.Д.Галицького Зіменковського Б.С., голови ДЕК у Львівському національному медичному університеті ім.Д.Галицького Гайди І.М. та Львівського національного медичного університету ім.Д.Галицького. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.03.2019 року позов залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2019 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Після відкриття провадження у справі 06.05.2019 року представник відповідача ЛНМУ ім.Д.Галицького подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 463/4764/17. Цього ж дня представник відповідача ЛНМУ ім.Д.Галицького подав клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України, оскільки в провадженні Личаківського районного суду м.Львова знаходиться справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (справа № 463/4764/17). Надалі, а саме 22.05.2019 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій одночасно збільшив кількість відповідачів. До вирішення питання про прийняття цієї заяви позивач 25.06.2019 року повторно подав заяву про збільшення позовних вимог, виклавши їх в кінцевій редакції та одночасно, залучивши до участі в справі як відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, внаслідок збільшення позовних вимог позивач просив звільнити його від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», про що подав відповідне клопотання. Також, позивач подав клопотання про об`єднання в одне провадження цієї справи зі справою № 463/4764/17. Ухвалою суду від 19.09.2019 року заява про збільшення позовних вимог залишена без руху. Також роз`яснено, що приписи Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюються. Позивач усунув недоліки і тому суд прийняв останню заяву про збільшення позовних вимог, про що 08.10.2019 року без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідну ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання. Крім того, за відповідним клопотанням позивача, клопотання останнього про об`єднання позовів, а також клопотання відповідача про залишення позову без розгляду ухвалами суду від 08.10.2019 року, які постановлені без виходу до нарадчої кімнати і які занесені до протоколу судового засідання залишені без розгляду. 13 листопада 2019 року позивач подав до суду заяву про відвід головуючого. Ухвалою суду від 10.12.2019 року заявлений відвід визнано необґрунтованим та у відповідності до вимог ч.3 ст.40 ЦПК України в чинній на той час редакції заяву про відвід передано для вирішення іншому судді. Одночасно, суд зупинив провадження у справі до вирішення питання про відвід. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.12.2019 року, в складі судді Головатого Р.Я. у задоволенні заяви про відвід відмовлено. Як наслідок, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 11.12.2019 року провадження у справі поновлено. Надалі, а саме 10.02.2020 року представник відповідача ЛНМУ ім.Д.Галицького подав до суду клопотання про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] неналежними відповідачами. Він також подав клопотання про залишення без розгляду заяви про збільшення позовних вимог від 18.06.2019 року. Позивач натомість подав клопотання про повернення судового збору, про виклик свідків та про витребування доказів. Ухвалами суд від 13.02.2020 року, які постановлені без виходу до нарадчої кімнати і які занесені до протоколу судового засідання клопотання про виклик свідків задоволено лише в частині допиту позивача з його згоди. Клопотання про витребування доказів залишено без задоволення. Також, без задоволення залишено клопотання позивача про повернення судового збору. В свою чергу, представник відповідача ЛНМУ ім.Д.Галицького відмовився від раніше поданого клопотання про зупинення провадження у справі, про залишення без розгляду заяви про збільшення позовних вимог від 18.06.2019 року та про визнання відповідачів неналежними. Тому, такі клопотання суд залишив без розгляду, про що без виходу до нарадчої кімнати постановив відповідні ухвали від 13.02.2020 року, які занесені до протоколу судового засідання. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив у п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.02.2020 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Після закриття підготовчого засідання, позивачем 03.08.2020 року повторно заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копії матеріалів цивільної справи № 463/4764/17. У задоволенні клопотання судом відмовлено. З огляду на карантинні обмеження суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та за відповідним клопотанням відкладав судові засідання. Під час розгляду справи по суті, а саме в судовому засіданні 14.09.2020 року позивач повторно подав до суду заяву про відвід головуючого. Ухвалою суду від 14.09.2020 року у задоволенні такої заяви відмовлено. Позивач натомість під час перебування суду в нарадчій кімнаті самовільно залишив судове засідання, що призвело до його відкладення. Після цього, в судовому засіданні 05.10.2020 року позивач втретє подав заяву про відвід головуючого. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 05.10.2020 року у задоволенні такої заяви відмовлено. Позивач натомість під час перебування суду в нарадчій кімнаті самовільно залишив судове засідання, що призвело до його відкладення. Враховуючи повторну неявку позивача, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.11.2020 року позов залишено без розгляду. Не погоджуючись з такою ухвалою позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.03.2021 року таку апеляційну скаргу задоволено. Ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 10.11.2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду. Як наслідок, суд продовжив розгляд справи та у зв`язку із смертю відповідача [PERSON] , ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.10.2021 року провадження у справі в частині позовних вимог, що стосуються цього відповідача закрито. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні позивач, який за його згодою був допитаний в якості свідка, підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Натомість, в останнє судове засідання на стадії судових дебатів, позивач не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини неявки. За змістом ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав - перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. З огляду на те, що позивач не з`явився в судове засідання без поважних причин на стадії судових дебатів, суд продовжив розгляд справи, враховуючи при цьому, що сторони вже надали пояснення по суті справи і що немає доказів про поважність неявки позивача. Представник відповідача Львівського національного медичного університету ім.Д.Галицького під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити. Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач - ректор Львівського національного медичного університету ім.Д.Галицького Зіменковський Б.С. попередньо скерував до суду клопотання про невизнання позову та розгляд справи у його відсутності. Решта відповідачів причин неявки не повідомила. Враховуючи обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників процесу, в тому числі позивача, допитаного з його згоди в якості свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач був студентом ЛНМУ ім.Д.Галицького та відповідно до контракту від 14.09.2010 року (т.1 а.с.12) навчався на медичному факультеті з метою отримання вищої освіти на рівні Доктора медицини за спеціальністю «лікувальна справа». Термін навчання 6 років. 29 травня 2017 року у ЛНМУ ім.Д.Галицького було проведено державну атестацію студентів, в тому числі позивача. Згідно відповідних відомостей екзамену № 1810 (т.1 а.с.14), за дисципліною «ДІ Хірургічні хвороби з дитячою хірургією» позивач отримав оцінку у виді 130 балів. Крім того, згідно протоколу проведення та оцінювання першої частини іспиту з клінічних дисциплін (робота з хворим) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією (т.1 а.с.72), оцінка позивача (в балах) за першу частину іспиту становить 120. Згідно протоколу проведення та оцінювання другої частини іспиту з клінічних дисциплін (професійні вміння та практичні маніпуляції) з хірургічних хвороб з дитячою хірургією (т.1 а.с.73), оцінка позивача (в балах) за другу частину іспиту становить 140. Згідно протоколу № 1 від 29.05.2017 року засідання ДЕК (т.1 а.с.74зв.) оцінка позивача за ECTS становить 130 балів, традиційна оцінка - 3 (задовільно). Не погоджуючись з такими оцінками та вважаючи, що іспит проведено з численними порушеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин, підстави позову та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд найперше повинен вирішити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту характеру порушеного права та чи має суд повноваження щодо втручання в діяльність вищого навчального закладу шляхом зобов`язання до вчинення дій в сфері оцінювання студентів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти встановлюються Законом України «Про вищу освіту», який також, серед іншого, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти. Відповідно до пункту сьомого частини першої цього Закону закладом вищої освіти є окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей. Заклад вищої освіти діє на підставі власного статуту (частина сьома статті 27 Закону України «Про вищу освіту»). Відповідно до пункту першого частини першої статті 27 Закону України «Про вищу освіту» в Україні діють заклади вищої освіти таких типів, зокрема, університет, яким є багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність. Принципи діяльності, основні права та обов`язки закладу вищої освіти визначені у статті 32 Закону України «Про вищу освіту». Згідно пункту першого частини першої цієї статті, діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах автономії та самоврядування, а як зазначено в пункті другому частини другої цієї статті, заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право самостійно визначати форми навчання та форми організації освітнього процесу. В свою чергу, автономією закладу вищої освіти в силу вимог пункту першого частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» визнається самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом. Аналіз наведених правових норм, статус відповідача ЛНМУ ім.Д.Галицького як закладу вищої освіти та здійснення ним своєї діяльності на принципах автономії та самоврядування дає суду підстави для висновку, що відповідач відповідно до чинного законодавства є самостійним і незалежним у питаннях організації освітнього процесу. В аспекті спірних правовідносин суд звертає увагу, що позивач по факту заперечує проти результату складеного ним іспиту. Разом з тим, як зазначено в частині другій статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Крім того, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 6 Закону України «Про вищу освіту», атестація - це встановлення відповідності результатів навчання (наукової або творчої роботи) здобувачів вищої освіти вимогам освітньої програми та/або вимогам програми єдиного державного кваліфікаційного іспиту. Атестація осіб, які здобувають ступінь молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра, здійснюється екзаменаційною комісією, до складу якої можуть включатися представники роботодавців та їх об`єднань, відповідно до положення про екзаменаційну комісію, затвердженого вченою радою закладу вищої освіти (наукової установи). Отже, право щодо встановлення відповідності результатів навчання з огляду на принцип автономії закладу вищої освіти належить виключно екзаменаційній комісії і суд, з огляду на це й же принцип автономії не вправі втручатись в діяльність екзаменаційної комісії. Відповідно до абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 317/2520/19 (постанова від 06.10.2021) тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Однак, у справі яка розглядається обраний позивачем спосіб захисту не просто не передбачений договором або законом, він прямо суперечить закону, оскільки по своїй суті направлений на порушення принципу автономії закладу вищої освіти, що не відповідає приписам частини другої статті 14 ЦК України, а отже, виключає можливість задоволення позову. Що ж стосується доводів позивача про порушення строків підготовки до комплексного державного іспиту, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Дійсно, як зазначено у п.4.3.2 Положення про організацію та порядок проведення державної атестації студентів, які навчаються у вищих навчальних закладах III-IV рівнів акредитації за напрямом підготовки «Медицина», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 31.01.2005 № 2005, для підготовки до комплексного державного іспиту випускникам надається не менше 7 днів. Проте, аналіз цієї норми не свідчить, що термін підготовки повинен обчислюватись від дати складення попереднього іспиту і тому, суд погоджується з доводами відповідача про необхідність обчислення вказаного строку підготовки з дати видачі наказу про проведення іспиту, яким власне доводиться до відома студентів інформація про проведення іспиту. Також, суд погоджується з доводами відповідача про можливість включення до складу екзаменаційної комісії осіб, які не є працівниками закладу вищої освіти, оскільки вказане прямо передбачено частиною першою статті 6 Закону України «Про вищу освіту». Таким чином, проаналізувавши всі наведені позивачем аргументи, суд вважає позов безпідставним і тому залишає такий позов без задоволення. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідачі не подавали. Крім того, відповідачі не навели попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed