Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою, яку згодом уточнив, просив встановити факт родинних відносин, визнати право власності в порядку спадкування за законом, визнати недійсними договори купівлі-продажу, витребувати спірне майно з чужого володіння. В обґрунтування позову посилався на те, що [INFO] померла тітка позивача [PERSON]. Вона була рідною сестрою матері позивача - [PERSON] - померлої [INFO]. Окрім позивача спадкоємцями померлої є рідна сестра померлої - [PERSON], рідний брат позивача - [PERSON] та сестра [PERSON]. Усі вищеперелічені родичі звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. [PERSON] відмовилася від спадщини на користь [PERSON], [PERSON] відмовилася від спадщини на користь позивача, про що є відповідні заяви. До спадкового майна належить 1/2 частка квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27 червня 2006 року, право власності на яку зареєстроване КП ДМБТІ м.Дніпропетровська в електронному реєстрі прав на нерухоме майно 19.08.2006 року. Власником іншої 1/2 квартири на підставі вищезазначених правовстановлювальних документів є [PERSON] В визначений законом термін позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але оформити спадкові права після померлої [PERSON] не мав можливості, так як відсутній актовий запис про її народження. Таким чином після смерті [PERSON] позивач прийняв майно, яке складалося з 4/12 частки квартири [ADDRESS], але оформити спадкові права не має можливості Також обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.09.2013 року, та договір купівлі-продажу квартири від 17.03.2014 року. При цьому договір від 17.09.2013 року було укладено від імені продавця представником [PERSON], на підставі довіреності, яка нібито була 20.06.2013 року посвідчена консулом Генерального консульства України в м.Мюнхен, але така довіреність не видавалась в Генеральному консульстві України, тобто договір було укладено особою, яка не мала права відчуджувти спірну квартиру. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали з підстав у ньому викладених. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву з проханням справу розглянути без їх участі, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву з проханням справу розглянути без її участі. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву з проханням справу розглядати без її участі. Інші відповідачі у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин, враховуючи тривалий час знаходження справи в провадженні, суд вважає необхідним розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України у разі придбання майна за оплатним договором у добросовісного набувача (особи, яка не знала і не могла знати про те, що набуває майно в особи, яка не має право на його відчуження) власник має право витребувати це майно від набувача, лише у разі, якщо майно вибуло з його володіння не по його волі, іншим шляхом. Судом встановлено, що [INFO] померла тітка позивача [PERSON]. Вона була рідною сестрою матері позивача - [PERSON] - померлої [INFO]. В визначений законом термін позивач звернувся до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але оформити спадкові права після померлої [PERSON] не має можливості без встановлення в судовому порядку факту родинних відносин. Встановлено, що [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON], яка померла [INFO] та [PERSON] рідні сестри, до одруження мали прізвище [PERSON]. Їх батьками були [PERSON] та [PERSON]. 25 жовтня 1958 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на [PERSON]. 13 червня 1956 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. 14 березня 1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Копія актового запису №198 зробленого Кіровським відділом державної РАЦСу реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції знаходиться в матеріалах спадкової справи. Відповідно до відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Роменському району реєстраційної служби Роменського міськрайонного управління юстиції у Сумській області від 12.02.2014 року актові записи про державну реєстрацію народження за 1936 рік здані до Сумського обласного архіву. (а.с.16а) Відповідно до відповіді Державного архіву Сумської області від 17.12.2013 року в книзі реєстрації актів громадянського стану про народження по с. Сурмачівка Глинської сільської ради Роменського району Сумської області за 1936 рік на збереження до архіву не надходили, тому позивач посилається у своєму позові, що підтвердити дату народження [PERSON] немає можливості (а.с.16). Відповідно до довідки ЖЕКу від 28.04.1994 року з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживав її батько [PERSON].(а.с.13) Відповідно до частини 1 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Частина 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Вирішуючи вимоги позивача в частині встановлення факту родинних відносин суд приходить до наступного. Факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON], яка померла [INFO] є тіткою позивача [PERSON] [INFO] та рідною сестрою [PERSON], яка померла [INFO] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, копією свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON], свідоцтвом про народження [PERSON], свідоцтвом про смерть [PERSON], свідоцтвом про смерть [PERSON], свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON], копією заяви [PERSON] про відмову від спадкового майна серія 50АА 3397635, копією свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 2006 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №115993602, які свідчать про родинні відносини, а саме що померла [INFO] [PERSON], [INFO], є тіткою [PERSON], [INFO] та рідною сестрою [PERSON], померлої [INFO]. За викладених обставин суд оцінює факт, на встановлення яких претендує позивач, як такий, що під час розгляду справи знайшов об'єктивне підтвердження, і вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити. Вирішуючи вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.09.2013 року суд приходить до наступного. Встановлено, що договір від 17.09.2013 року було укладено від імені продавців [PERSON], діючої від імені [PERSON] та [PERSON] на підставі довіреності виданої 20.06.2013 року Генеральним Консульством України в м.Мюнхен. Судом встановлено, що на час оформлення цієї довіреності [PERSON] не могла її підписувати, оскільки на цей час вона вже померла. Крім того, згідно відповіді наданої представниками позивача, такі довіреності Генеральним Консульством України взагалі не видавалися, що свідчить про те, що угоду укладено особою, яка не мала право відчуджувати спірне майно. Пунктом 22 постанови пленуму ВССУ за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Таким чином суд приходить до висновку, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Вирішуючи вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.03.2014 року суд приходить до наступного. Встановлено, що даний договір було укладено між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] За даною позовною вимогою позивачем не надано належних та достатніх доказів наявності підстав для визнання цього договору недійсним, оскільки вимоги передбачені діючим законодавством для укладання такої угоди сторонами було дотримано, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України, тому у задоволенні і цієї позовної вимоги слід відмовити. Вирішуючи вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на спірну квартиру та витребування її з володіння [PERSON] суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] придбала спірну квартиру у [PERSON] на підставі вищевказаного договору, який було нотаріально посвідчено, тобто вона є добросовісним набувачем спірного майна. На час вирішення спору вона є власником квартири, тому відсутні підстави для визнання права власності на спірну квартиру за позивачем. Постановою пленуму ВССУ за № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. У даній справі суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем оскільки правочин, за яким вона набула у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. Вказане є підставою для відмови в задоволенні позову і в цій частині. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову лише в частині встановлення факту родинних відносин. Враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial