Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача, мотивуючи тим, що за вироком Коломийського міськрайонного суду його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку без призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.140 КК України. Не погоджуючись з прийнятим рішенням потерпіла сторона оскаржила його та на підставі вироку апеляційного суду вирок суду першої інстанції в частині скасовано і призначено покарання за ч.2 ст.140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з наданням медичної допомоги, на один рік. На час ухвалення вироку суду позивач працював на посаді лікаря Коломийської станції екстренної(швидкої) медичної допомоги Комунального закладу Івано-Франківський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф. На підставі вищезгаданого вироку апеляційного суду позивача було звільнено з посади лікаря за п.7 ч.1 ст.36 КЗпП України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2016 року вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року скасовано, позивача звільнено з Долинського виправного центру №118, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. У звязку із звільненням з виправного центру позивач звернувся із заявою до КЗ Івано-Франківського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф про поновлення на роботі, проте йому було відмовлено та запропоновано звернутись до суду. Позивач вважає, оскільки, вирок апеляційного суду було скасовано, отже, він є незаконним. Звільнений без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Крім того, позивач вважає, що наслідки поновлення на роботі, як незаконно звільненого, у вигляді виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не можуть бути застосовані до відповідача в даному випадку, оскільки, вини відповідача у його звільненні немає. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві. Просили позов задоволити застосувавши субсидіарну аналогію закону та права. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, оскільки, позивача було звільнено на підставі вироку апеляційного суду, а тому жодних потиправних дій щодо позивача з боку відповідача вчинено не було. Просив в позові відмовити в повному обсязі. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Так, 25.11.2014 року вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області [PERSON] було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи в Коломийській станції Коломийської екстренної(швидкої) медичної допомоги Комунального закладу Івано-Франківський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф на строк один рік робіт з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку без призначення додаткового покарання (а.с.6-9). Вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 року в частині призначення покарання [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 140 КК України скасовано. Призначено [PERSON] покарання за ч.2 ст. 140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з наданням медичної допомоги, на один рік. Строк відбуття покарання [PERSON] рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання. В решті вирок суду залишити без змін(а.с.12-14). Згідно п. 7 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. Відповідно до наказу(розпорядження) про припинення трудового договору(контракту)№ 202-к від 29.07.2015 року [PERSON] лікаря ШМД Коломийської станції екстренної (швидкої) медичної допомоги східного окружного відділення екстренної (швидкої) медичної допомоги 30.07.2015 року звільнено у звязку з набранням законної сили вироком суду, п.7 ст. 36 КЗпП України на підставі вироку Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 року та вироку апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року(а.с.42). Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2016 року касаційну скаргу засудженого задоволено частково, касаційну скаргу прокурора задоволено. Вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року щодо [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Звільнено [PERSON] з Долинського виправного центру №118(а.с.15). А тому, 12.03.2016 року позивач звернувся із заявою до головного лікаря КЗ Івано-Франківського обласного центру екстренної медичної допомоги та медицини катастроф про поновлення на посаді лікаря з 14.03.2016 року(а.с.19). Однак, 21.03.2016 року за №202/01-18 отримав листа з розясненням, що поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду (а.с.20). Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Позивач просить поновити його на посаді як незаконно звільненого, проте, відмовляється від виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки, визнає, що вини відповідача у його звільненні немає. Як вбачається з ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.04.2016 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілої [PERSON] на вирок Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 року щодо обвинуваченого [PERSON] за відмовою від апеляційної скарги потерпілої (а.с.27, 28). Позивач стверджує, що оскільки, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2016 року був скасований вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року, отже, він не законний, а ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.04.2016 року про закриття апеляційного провадження за відмовою потерпілої від апеляційної скарги позивач трактує як виправдувальний вирок, що на його думку є підставою для поновлення на роботі. Таке твердження позивача суд вважає надуманим, хибним, оскільки, позивач був звільнений із займаної посади, саме, за вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.05.2015 року та йому було призначено покарання за ч.2 ст. 140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з наданням медичної допомоги, на один рік і він погодився з цим та відбув покарання, а отже, звільнений правомірно. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення. На підставі наведеного, відповідно до п. 19 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. 36, 235 КЗпП України,

Outcome: dismissed