Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про звільнення заставного майна з-під арешту. Позов мотивує тим, що 03.02.2011 року постановою державного виконавця другого відділу ДВС Луцького МУЮ було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду у справі № 2-8311 про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в розмірі 677\~543,63 грн. Цією ж постановою було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, яке належить [PERSON] Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 21.04.2011 року визнано мирову угоду між сторонами в процесі виконання. Стороною виконавчого провадження, а саме: [PERSON] «ОТП Факторинг Україна» 08.06.2011 року було подано заяву про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна. 15.06.2011 року постановою державного виконавця виконавче провадження № 24156750 закінчено. Проте, арешт з майна не знято. На звернення із заявою про зняття арештів з майна від 31.01.2017 року, Другим відділом ДВС м. Луцька було відмовлено в знятті арешту посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Проте, це суперечить закону, оскільки саме цими статтями ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент винесення ухвали і передбачено зняття арешту з майна. Враховуючи наведене, вважає, що оскільки провадження закінчене, мирова угода виконана належним чином, і вказаний арешт не забезпечує виконання по жодному з проваджень, то арешт на все майно, накладений по постанові, не несе жодних юридичних наслідків та не має сенсу. Покликаючись на викладене, позивач просить зняти арешт з нерухомого майна, накладеного на підставі постанови від 03.02.2011 року (ВП № 24156750) Другого відділу ДВС м. Луцька. Позивач [PERSON] в судове засідання подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги, викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] «ОТП Факторинг Україна» в судовому засіданні позовні вимоги визнав та заперечень щодо задоволення позову не має. Представник третьої особи Другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька в судове засідання подала заяву про розгляд справи без проведення звукозапису, проти задоволення позову не заперечувала. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому\~\~законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 03 лютого 2011 року постановою державного виконавця другого відділу ДВС Луцького МУЮ було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду у справі № 2-8311 про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в розмірі 677\~543,63 грн. Цією ж постановою було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, яке належить [PERSON] (а.с. 2). Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 21.04.2011 року визнано мирову угоду між сторонами в процесі виконання. На підставі заяви [PERSON] «ОТП Факторинг Україна» від 08.06.2011 року про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна, 15 червня 2011 року постановою державного виконавця виконавче провадження № 24156750 закінчено (а.с. 3). Проте, арешт з майна не знято. На звернення позивача із заявою про зняття арештів з майна від 31.01.2017 року, Другим відділом ДВС м. Луцька було відмовлено в знятті арешту посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст.ст.\~317,\~319 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 12 травня 2011 року № 3319-VI, що діяла на момент винесення оскаржуваної постанови), у разі закінчення виконавчого провадження, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звЯзку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Арешт майна, за відсутності реального виконання рішення, обмежує право власності позивача, а тому таке право підлягає захисту шляхом звільнення його з-під арешту, що відповідає вимогам ч. 2\~ст. 16 Цивільного кодексу України.\~ Враховуючи наведене, оцінивши обставини справи та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що державним виконавцем помилково не знято арешт за майна, що належить позивачу, а тому вважає, що вимога про зняття арешту підлягає задоволенню, оскільки накладення арешту на майно порушує права позивача та позбавляє його можливості вільно розпоряджатися належним майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і позов слід задовольнити. На стягненні судових витрат позивач не наполягає.

Outcome: approved