Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] 17.10.2019 року звернулась до суду з позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері - [PERSON] , [INFO] , без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини - [PERSON] , [INFO] , в Чеську Республіку, в період з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року. На обґрунтування первісного позову зазначено, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 04.02.2005 року по 10.05.2017 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.05.2017 року. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти на даний час проживають з батьком, [PERSON] , але коли він виїжджає за межі України на заробітки, діти проживають зі своєю бабусею [PERSON] . Після розірвання шлюбу, позивачка переїхала проживати до Чеської Республіки, де вдруге вийшла заміж. За весь час проживання у Чеській Республіці, вона перераховувала кошти на утримання дітей особисто [PERSON] . Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням забрати дітей до себе на постійне проживання, або хоча б на якийсь період часу для відвідин, щоб діти могли спілкуватися з нею не тільки по телефону, а й особисто, але відповідач кожного разу чинив опір та повідомляв про те, що дітей вона більше не побачить. На даний час вона має гарні житлові умови, стабільну роботу, отримує стабільну та достатню заробітну плату, має можливість для розміщення дітей у себе в будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, в свою чергу, безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за межі України з нею. При цьому, жодних вагомих об`єктивних аргументів на свою відмову, він не наводить. Діти неодноразово говорили про те, що хотіли б відвідати матір, побачити її дім, познайомитися з її чоловіком. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дітей та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку та порушує право матері брати участь у вихованні та житті дітей. 05.11.2019 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 28.11.2019 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з ним за місцем його проживання. На обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що 04.02.2005 року він з [PERSON] уклав шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 10.05.2017 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська шлюб між ними був розірваний. У червні 2016 року [PERSON] переїхала до Чеської Республіки на постійне місце проживання. На даний час діти проживають разом з ним. Діти дуже прив`язані до нього, він займається їх вихованням та розвитком, постійно піклується та турбується про дітей і вважає, що проживання разом з ним буде відповідати інтересам дітей. Відповідачка постійно проживає за кордоном у м. Прага (Чеська Республіка), ще 16.11.20017 року уклала шлюб з громадянином Македонії . Оскільки між ними не досягнута згода щодо визначення місця проживання дітей, він зазначає, що на даний час у дітей склалися стійкі соціальні зв`язки, вони відвідують школу та спортивні секції. Однак, [PERSON] має бажання вивезти дітей на постійне місце проживання за кордон, що порушить його права та унеможливить спілкування з дітьми. Звертає увагу, що він не здійснював та не здійснює жодних перешкод та перепон [PERSON] щодо участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. 06.12.2019 року представник відповідача за первісним позовом - [PERSON] - подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначила, що [PERSON] не чинив та не чинить перешкод [PERSON] щодо спілкування з дітьми. Вона жодного разу не зверталась до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон. Крім того, зазначає, що він неодноразово просив [PERSON] надати йому дозвіл на виїзд дітей за межі України з метою оздоровити дітей, але вона зазначала, що дозвіл на виїзд їм не потрібен. Зауважує, що квартира, в якій проживає [PERSON] складається з 2-х кімнат, в якій проживають сама позивачка з її чоловіком та їх малолітня дитина, а тому місця для проживання двох дітей буде замало. Крім того, строк оренди квартири спливає 30.11.2019 року, а тому не відомо чи буде у позивача інше житло. Також звертає увагу суду на той факт, що заява (афідевіт) про виконання [PERSON] батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] та акт обстеження умов проживання складені у червні 2019 року, а афідевіт про виконання [PERSON] батьківських обов`язків по відношенню до [PERSON] складена 04.09.2019 року, свідчать про бажання [PERSON] забрати доньку на постійне місце проживання до Чеської Республіки, а сина - повернути на Україну. 19.12.2019 року представник позивача за первісним позовом - [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що [PERSON] у квартирі проживає лише з колишнім чоловіком, інших дітей у неї немає. На даний час вона винайняла трикімнатну квартиру у тому ж будинку де і раніше, щоб було більше простору. Вважає, що позивач безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за кордон разом з матір`ю, при цьому жодних вагомих аргументів не наводить. 19.12.2019 року представник позивача за первісним позовом - [PERSON] подала до суду відзив на зустрічний позов, в якому просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. На обґрунтування відзиву зазначила, що позов подано передчасно, оскільки відсутній предмет спору, суперечки щодо проживання дітей з [PERSON] не має, бо діти і так проживають разом з ним. Зазначає, що діти бояться свого батька, більше проживають зі своєю бабусею - [PERSON] , оскільки [PERSON] часто працює за кордоном. Останній раз, коли вона перебувала на території України, у грудні 2019 року купила сину ноутбук для забезпечення інтересів дитини та мобільний телефон - для спілкування дітей з нею. 22.10.2020 року підготовче судове засідання у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом з`явилась, надала пояснення, аналогічні викладеним обставинам справи у позовній заяві, просила задовольнити первісний позов в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову не заперечувала. Крім того, пояснила суду, що [PERSON] спілкується з дітьми телекомунікаційними методами, але як часто їй не відомо. Зі слів дітей, як вказувала її довіритель, вона вбачає, що батько періодично заважає та забороняє їм спілкуватись. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Також пояснив, що він навпаки просить [PERSON] , щоб вона приймала участь у спілкуванні з дітьми. Коли вона приїздила, то не цікавилась їх здоров`ям та навчанням. Вона не надає дозвіл на виїзд старшого сина за кордон по спорту. Він не забороняє їм спілкуватись з мамою. [PERSON] з чоловіком орендують у Чехії квартиру, постійного житла не мають. Телефони він не блокував, не налаштовував дітей проти матері. У нього 3-кімнатна квартира, у дітей є всі умови для проживання. Діти навчаються, син займається боксом, дочка - плаванням, обидва вивчають англійську мову. Він згоден з дітьми поїхати в Чехію терміном від 2 тижнів до 1 місяця. В судове засідання представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним - [PERSON] з`явилась, надала пояснення, аналогічні викладеним обставинам у зустрічній позовній заяві, просила відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Також пояснила, що з січня 2020 року [PERSON] взагалі не спілкується з дітьми. Вона хоче забрати молодшу дитину до себе в Чехію на постійне проживання. Вказує, що її довіритель взагалі не заперечує проти приймання участі матері в спілкуванні з дітьми та їх вихованні. Крім того, [PERSON] згоден за власний рахунок поїхати з дітьми до Чехії, щоб позивачка мала можливість поспілкуватись з дітьми. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та висновок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] та від сторін має двох онуків. У 2016 році [PERSON] виїхала в Чехію, діти залишились проживати у неї. Вона займалась їх вихованням. [PERSON] приїздила 1 раз на рік. [PERSON] був у відрядженні в Ізраїлі впродовж 3 років: з 2016 по 2019 роки. Він повернувся, так як [PERSON] робили операцію і вже постійно проживав з дітьми в новій квартирі, яку купив. Коли батьки онуків були за кордоном, батько постійно дзвонив; мама також телефонувала, а потім все менше і менше. В цьому році вона дзвонила тільки 7 січня. На 1 вересня надіслала дітям вірша. Остання зустріч дітей з мамою була у грудні 2019 року. Вона просила [PERSON] про зустріч. Ані вона, ані [PERSON] не налаштовували дітей проти матері. У дітей гарні відносини з новою дружиною [PERSON] . Вона їх також не налаштовує проти матері. Діти матеріально нічого не потребують. Ніхто не забороняв спілкуватись з матір`ю. Вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, вислухавши пояснення [PERSON] , представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04.02.2005 року по 10.05.2017 року, що підтверджується копією заочного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.05.2017 року (том 1 а.с. 15). Від шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (том 1 а.с. 11, 12). 16.11.2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб у відділі РАЦС Адміністрації міської частини Прага з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (том 1 а.с. 16, 17-18). Відповідно до копії трудового договору (том 1 а.с. 36, 37-41), [PERSON] працює на ТОВ «Провозовна Софрам» з 01.07.2016 року на посаді головного кухара в ресторані «Софрам» та отримує заробітну плату у розмірі 22200 чеських крон. Характеризується як відповідальна, цілеспрямована і працьовита особа, що підтверджується копіями характеристики та відомостями про розмір заробітної плати (том 1 а.с. 42, 43-44, 45, 46). Відповідно до акту обстеження умов проживання квартири (том 1 а.с. 48, 49-50), що розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій проживала [PERSON] знаходиться в декількох хвилинах ходьби від центру, з усіма зручностями на місці, тобто школами, дитячими садками, дитячими майданчиками, медичними закладами. Облаштування квартири та висока якість середовища є достатньою для комфорту дитини під час візиту до матері, що підтверджується також копіями договору оренди ( том 1 а.с. 19-20, 21-26, 28, 29-30). З 01.01.2020 року по 31.12.2024 року [PERSON] уклала договір оренди квартири [ADDRESS] , що розташована на 4 поверсі, складається із двох кімнат та має загальну площу 80 кв.м., що підтверджується копією договору оренди (том 1 а.с. 175-176, 177-182). 24.06.2019 року [PERSON] у заяві (афідевіт) зобов`язався виконувати батьківські обов`язки, які полягали у догляді за донькою його дружини - [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с. 32, 33), а 06.09.2019 року у заяві (афідевіт) також зобов`язався виконувати батьківські обов`язки, які полягали у догляді за сином його дружини - [PERSON] , [INFO] (том 1 а.с. 31). [PERSON] , відповідно до довідок про перетин державного кордону України (том 1 а.с. 212, 217), з 10.05.2018 року по 25.03.2020 року перетинала державний кордон України: 10.05.2018 року - в`їзд; 10.05.2018 року - виїзд; 20.04.2019 року - в`їзд; 24.04.2019 року - виїзд; 02.12.2019 року - в`їзд; 05.12.2019 року - виїзд. [PERSON] надсилала грошові кошти на адресу [PERSON] з 11.04.2016 року по 03.01.2020 року, про що свідчать копії довідок про переказ грошових коштів (том 1 а.с. 52-55). Відповідно до акту проживання від 10.12.2019 року у квартирі (том 1 а.с. 187), що розташована за адресою: [ADDRESS] проживають без реєстрації: [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] 2004 року народження, [PERSON] , 2011 року народження та [PERSON] , 1983 року народження. Відповідно до характеристики [PERSON] , 2004 року народження, та [PERSON] , 2011 року народження (том 1 а.с. 188, 189), діти навчаються у НВО-ліцею НІТ м. Кам`янське, [PERSON] у 9 класі, [PERSON] - у 2 класі. Батьки частину минулого року працювали за кордоном і контролювали дитину за допомогою спілкування в мережі Інтернет. Батько повернувся з-за кордону у червні 2019 року, постійно підтримує зв`язок з класним керівником, контролює навчання дітей. Також діти відвідують курси англійської мови, що підтверджується довідкою (том 1 а.с. 190). Згідно висновку, виданого Виконавчим комітетом Кам`янської міської ради, № 8вих. -20/496 від 20.07.2020 року (том 1 а.с. 232), щодо визначення місця проживання дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , місце проживання дітей було визначено разом з батьком - [PERSON] за місцем його проживання. Відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (ч.ч. 9, 10 ст. 7 СК України). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.ч. 1, 2 ст.157 СК України). Згідно із ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписами ч. 1 ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.п. 2 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі одного із батьків без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, про що можуть свідчити авіаквитки, створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, що суперечить інтересам дитини, тоді як рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Вказаний висновок викладенbq в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №643/1090/17 (провадження №61-28548св18), які суд враховує відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, Верховним Судом роз`яснено, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини за кордоном та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. З метою встановлення, чи є втручання «необхідним у демократичному суспільстві», відповідно до п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, слід брати до уваги справу в цілому, при цьому, аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага…, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, що вбачається із правової позиції Європейського суду з прав людини, висловленої у п. 54 рішення у справі «Хант проти України». Позивач за первісним позовом просила надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в її супровод, без дозволу (згоди) та супроводу відповідача за первісним позовом, в Чеську Республіку, в період з 01.06.2020 року по 30.08.2020 року. Ухвалою суду від 22.10.2020 року підготовче судове засідання по даній справі було закрито та справа призначена до судового розгляду на 06.11.2020 року. 06.11.2020 року було розпочато розгляд даної цивільної справи по суті. Виходячи з вище викладеного, на момент закриття підготовчого судового засідання період часу, на який позивач за первісним позовом просила надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди бітька, пройшов. Під час підготовчого судового засідання представник позивача за первісним позовом з уточненою позовною заявою до суду не звертався. 24.12.2020 року судом було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача за первісним позовом про уточнення прохальної частини на підставі п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК. Тобто на момент розгляду справи по суті період часу, на який позивач за первісним позовом просила надати дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди бітька пройшов та втратив актуальність. Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд виходить із наступного. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч. ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.ч. 3-4, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Європейський суд з прав людини у рішенні «Хант проти України», заява № 31111/04 від 07.12.2006 року зауважує, що «…між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі «Olsson v. Sweden» (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Враховуючи вищезазначене, інтереси дітей, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме те, що діти тривалий час проживають з батьком, де створені всі умови для їх проживання, батько виховує та утримує дітей належним чином, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітніх дітей, має самостійний заробіток, враховуючи вік дітей, їх сталі соціальні зв`язки, періодичність та тривалість перебування на території України [PERSON] , а також приймаючи до уваги позицію органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про необхідність визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з батьком. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та про задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved