Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 28.11.2017 року він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 20000 гривень. Відповідач зобов»язався повернути позику до 01.01.2018 р. Однак, у зазначений термін відповідач грошей не повернув. Просить стягнути з [PERSON] в його користь 20\~000 грн. суми основного боргу, 74 грн., що становить 3% річних за прострочення виконання основного зобов»язання, 300 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 704,80 грн. судового збору, 1920 грн. витрат на правничу допомогу, а всього 22\~998,80 грн. В судове засідання позивач подав заяву в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з»явився, однак подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги в сумі 22998,80 грн. визнає повністю та просить проводити розгляд справи у його відсутності. Враховуючи те, що сторони в судове засідання не зявились, тому згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється без фіксування технічними засобами. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону, відповідає інтересам сторін по справі та не суперечить правам та інтересам інших осіб. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Дослідженою судом розпискою підтверджується, що 28.11.2017 р. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 грн., котрі [PERSON] зобовязався повернути до 01.01.2018р. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач не виконав зобовязання по договору позики, оскільки не повернув позивачу кошти в розмірі 20 000 гривень у строк встановлений договором (до 01.01.2018 р.), таким чином порушив зобовязання. Згідно з ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов»язання, тому відповідно до вимог даної норми зобов»язаний сплатити позивачу борг в сумі 20\~000 грн., 74 грн., що становить 3% річних за прострочення виконання основного зобов»язання та 300 грн. інфляційного збільшення суми боргу. Відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Із змісту наданої відповідачем заяви встановлено, що ним визнаються вимоги (обставини) позовної заяви, зокрема і заборгованість в розмірі 22998,80 грн. Оскільки суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, тому вони не підлягають доказуванню. Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач не виконавши зобовязання по умовах договору позики має заборгованість перед позивачем за цим договором в розмірі 20\~374 грн. (20\~000 грн. сума позики, 74 грн., що становить 3% річних за прострочення виконання основного зобов»язання, 300 грн. інфляційне збільшення суми боргу), яка повністю визнається відповідачем, а тому підлягає стягненню в користь позивача. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 грн. судового збору та 1920 грн. витрат на правничу допомогу, котрі понесені ним у зв»язку із розглядом цієї справи та підтвердженні квитанцією про сплату судового збору, квитанцією до прибуткового касового ордера, розхрахунком витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved