Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовом про встановлення удаваності правочину та визнання права власності на мій автомобіль марки Тойота Прадо, 4,0, чорного кольору, д.н. [NUMBER]. В обґрунтування позову посилається на те, що на початку жовтня 2014 року до нього звернувся відповідач з питанням щодо придбання автомобіля в м.Києві, на що він погодився, зважаючи на їхні давні дружні стосунки. 27 жовтня 2014 року відповідач оформив на нього довіреність на право придбання за ціною та на умовах автомобіля з подальшим його оформленням. 15 листопада 2014 року, за рекомендацією своїх знайомих, які порадили йому автомобіль марки Тойота Прадо, 2008 року випуску, чорного кольору, він уклав договір купівлі-продажу, про що свідчить Довідка-Рахунок серії ВІА № 788324 від 15.11.2014 року ТОВ «АВТОБІРЖА «СТАРТ». Загальна сума купівлі-продажу складала 28 000 доларів США, що на той час за ринковим курсом еквівалентно близько 440 000 грн. Враховуючи, що відповідач передав мені лише частину коштів, і просив доплатити власними, він погодився та при купівлі автомобіля попросив написати розписку на отримання решти суми. В подальшому, діючи на підставі виданої йому довіреності, він оформив автомобіль марки Тойота Прадо, чорного кольору, легковий універсал-В, номер шасі [NUMBER], 2008 року випуску, об'єм двигуна [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] на праві власності на [PERSON], про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. 27 листопада 2014 року відповідач оформив на нього довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., зареєстровану в реєстрі за № 1120. Вказану довіреність було видано, в тому числі з правом відчуження та вчинення всіх необхідних дій, що стосуються зняття та постановки на облік в органах ВРЕВ ДАІ, терміном на десять років. Крім того, [PERSON] повідомив його, що в нього немає коштів, щоб йому віддати за придбання автомобіля, а тому він може ним користуватись. Він пропонував відповідачу переоформити автомобіль на нього, на що той відмовився. Вказує, що після оформленням зазначених документів, відповідачем було фактично передано йому автомобіль, яким він користується, зробив поточні ремонти та пройшов технічний огляд, а відтак вважає себе власником зазначеного автомобіля. Крім цього, зазначає, що жодна зі сторін спору, зокрема видаючи генеральну довіреність, не мала на меті вчинити дію, яка б передбачала виникнення відносин представництва, навпаки між ними виникли відносини купівлі-продажу, які також вказують на оплатність отримання автомобіля та можливість вчинення будь-яких дій, в тому числі відчуження. За таких обставин вважає, що вказана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., зареєстрована в реєстрі за № 1120, є удаваним правочином договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Сторони в судове засідання не з'явились, подавши заяву про розгляд справи у їхній відсутності. Позивач позов підтримує, а відповідач заперечує з приводу його задоволення з підстав, викладених письмово. Зокрема, вважає позов безпідставним та надуманим, оскільки є добросовісним набувачем спірного майна, і просить в його задоволенні відмовити. А відтак, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду не наступне. Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом, а згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.2009 року вказує, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Матеріалами справи встановлено, що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], [PERSON] являється власником автомобіля марки Тойота Прадо, чорного кольору, легковий універсал-В, номер шасі [NUMBER], 2008 року випуску, об'єм двигуна [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. 27 жовтня 2014 року [PERSON] оформив на ім'я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Білоган І.М., зареєстровану в реєстрі за № 655, на право придбання за ціною та на умовах автомобіля з подальшим його оформленням. З розписки [PERSON] від 15.11.2014 року вбачається, що остання отримала від [PERSON] грошову сумі в розмірі 20000 доларів США за продаж належного їй автомобіля марки Тойота Прадо, 2008 року випуску, чорного кольору. Крім цього, з довідки-рахунку серії ВІА № 788324 від 15.11.2014 року ТОВ «АВТОБІРЖА «СТАРТ» вбачається, що саме [PERSON] було продано автомобіль марки Прадо, номер шасі [NUMBER]. Згідно ст. ст. 237, 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. В свою чергу, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Отже судом встановлено, що при придбанні автомобіля марки Тойота Прадо, 2008 року випуску, позивач [PERSON] діяв від імені відповідача [PERSON] та в його інтересах на підставі виданої 27.10.2014 року відповідачем довіреності і саме останній набув у власність вказаний автомобіль, а відтак став його добросовісним набувачем. Посилання відповідача, що саме він сплатив попередньому власнику частину коштів за придбання спірного автомобіля (згідно згаданої вище розписки) не є підставою для визнання за ним права власності на це майно. Крім цього, правочин, за яким відповідач добросовісно набув у власність спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. 27 листопада 2014 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В., зареєстровану в реєстрі за № 1120, в тому числі з правом відчуження та вчинення всіх необхідних дій, що стосуються зняття та постановки на облік в органах ВРЕВ ДАІ автомобіля марки Тойота Прадо, чорного кольору, легковий універсал-В, номер шасі [NUMBER], 2008 року випуску, об'єм двигуна [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], терміном на десять років Посилання позивача на те, що відповідач, оформивши 27.11.2014 року на його ім'я вказану вище довіреність на право відчуження спірного автомобіля, фактично уклав договір його купівлі-продажу, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В контексті ст. 655 ЦК України вбачається, що істотними умовами договору купівлі-продажу являються предмет та ціна договору. В даному випадку позивач не наводить жодних доказів щодо досягнення усіх істотних умов договору купівлі-продажу, в тому числі і ціни, натомість сам підтверджує, що йому було передано автомобіль виключно у користування та посилається на довіреність на спірний транспортний засіб, що відповідає правовій природі представництва визначеного ст. 237 ЦК України. Отже, суд вважає, що позивачем не доведено факту придбання ним спірного автомобіля у відповідача за відплатною угодою, що договір довіреності вчинено з метою приховати інший правочин, а відтак суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed