Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач, звернувся в суд із позовною заявою про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зокрема будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що саме позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім позивача у вказаному будинку зареєстрований також і відповідач, як онук позивача. Відповідно до тверджень позивача, у вказаному будинку відповідач не проживає останні 15 років, однак реєстрація місця проживання залишається за даною адресою. Як вбачається із поданої до суду позовної заяви, на думку позивача, відповідач втратив інтерес до даного житлового приміщення як до місця свого постійного проживання. Крім того, його реєстрація у даному будинку тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які ж відповідач не оплачує. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності та користування будинком у зв`язку із реєстрацією в ній відповідача, він звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не прибув, при цьому стороною позивача подано до суду заяву за змістом якої висловлено прохання про задоволення позовних вимог, а справу розглядати у його відсутності, не заперечував щодо заочного розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд проводить розгляд справи в заочному порядку, з врахуванням одночасного існування чотирьох умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд постановив ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії договору дарування від 07.07.2006 року (а.с.5-8) власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є позивач. В спірному будинку, окрім позивача на даний час зареєстрований також відповідач, що підтверджується копією домової книги та судовим запитом від 12.12.2019, що долучено до матеріалів справи. У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що відповідач у будинку не проживає, обов`язків по оплаті комунальних послуг жодних не здійснює, у зв`язку з чим просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно із ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, відповідно до ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як визначено нормами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як визначено ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності позивача на спірний будинок, що в свою чергу включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку і порушується на даний час. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі підтверджується безпосередньо заявою, відповідно до якої відповідач вже значний період часу не проживає у вказаному будинку, а також той факт, що відповідач не бере участі у оплаті комунальних послуг та веденні господарства, в той же час факт реєстрації місця проживання відповідача за вказаною вище адресою несе додаткові витрати для позивача по оплаті житлово-комунальних послуг. Крім того, судом встановлено, що будь-яких перешкод позивач у користуванні спірним будинком відповідачу не створює. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позивач вказав, що не бажає стягувати з відповідача понесені судові витрати, а тому слід залишити понесені судові витрати за сторонами. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved