Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач зазначає, що він являється власником земельної ділянки площею 2,6394 га., яка розташована на території Гізівщинської сільської ради Любарського району, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий [NUMBER]. Дану земельну ділянку він успадкував після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. За життя його мати в 2007 році уклала із відповідачем договір оренди землі. Договір оренди землі був укладений строком на 5 років. Додатковою угодою від 25.11.2009 року про внесення змін до укладеного між ними договору, строк дії орендних відносин продовжено на 5 років. Протягом дії договірних відносин між його матір'ю та відповідачем, її права як орендодавця, порушувалися зі сторони орендаря, а саме: орендна плата виплачувалась в розмірі нижче, ніж в інших суміжних орендарів; відповідач відмовлявся переглядати розмір орендної плати в сторону збільшення протягом всього строку дії договору; орендарем ігнорувалися її звернення щодо пізніх строків розрахунку по договірних відносинах, продукція, яка видавалася в рахунок орендної плати являлася неякісною. Позивач, оформивши право власності на вказану земельну ділянку прийняв для себе рішення не укладати із відповідачем договору оренди землі строк дії якого закінчився, а передати дану земельну ділянку іншому орендарю та уклав із ним договір оренди. Під час здійснення державної реєстрації речового права, було виявлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже міститься реєстрація речового права на належну йому на праві власності земельну ділянку. Реєстрацію проведено на підставі додаткової угоди від 25.11.2009 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки укладеною його покійною матір'ю та додаткової угоди від 04.07.2016 року, яка нібито укладена між ним та відповідачем. Стверджує, що він не укладав та не підписував додаткової угоди про продовження та внесення змін до раніше укладеного між ними договору. Його волевиявлення відсутнє, наявний в додатковій угоді підпис від його імені, йому не належить та є вчиненим невідомою йому особою, яка не мала права підписувати від його імені жодних правочинів. Наявність укладеної та зареєстрованої додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 04.07.2016 року, якої він не укладав та не підписував, порушує його права як власника, щодо вільного володіння та розпорядження належним йому майном, а тому, з метою захисту порушеного права він звертається до суду про визнання додаткової угоди про продовження та внесення змін до договору оренди землі недійсною. В судове засідання на розгляд справи представник позивача [PERSON], адвокат Макаренко І.Я., не з'явився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання на розгляд справи не з'явився, але надав суду заперечення у яких справу просить розглядати без його присутності. Зазначає, що попри висновок експерта, у якому вказано, що позивач спірну додаткову угоду не підписував позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні у зв'язку з тим, що останній отримував орендну плату від відповідача на виконання даної додаткової угоди. У відповідності до ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77332938 від 28.12.2016 року власником земельної ділянки, площею 2,6394 га., з кадастровим номером № [NUMBER] є [PERSON]. Додатковою угодою про зміну договору оренди земельної ділянки від 25 листопада 2009 року строк дії договору укладеного між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Гізівщина» продовжено на 5 років. Додатковою угодою про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 04 липня 2016 року строк дії договору укладеного між орендодавцем [PERSON], спадкоємцем [PERSON] та ПП «Агрофірма «Гізівщина» продовжено на 10 років. 18 липня 2016 року між орендодавцем [PERSON], орендарем ТОВ «Агро-Любар» в особі директора [PERSON], діючого на підставі статуту уклали договір оренди землі площею 2,6394 га., яка розташована на території Гізівщинської сільської ради Любарського району на строк 10 (десять) років. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 33249113 від 28 грудня 2016 року відмовлено у державній реєстрації права оренди земельної ділянки яка розташована на території Гізівщинської сільської ради Любарського району кадастровий номер № [NUMBER] за суб'єктом: ТОВ «Агро-Любар» та [PERSON] у зв'язку з наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, тобто право оренди вказаної земельної ділянки зареєстровано за ПП «АФ «Гізівщина». Згідно висновку експерта Житомирського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 308/17-25/434/17-25 від 31 травня 2015 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» Додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 04.07.2016 року укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПП «Агрофірма «Гізівщина» - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Відповідно до частин 2, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливе вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст.792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно статті 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх потреб. У відповідності до положень ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, як встановлено у судовому засіданні за результатами пояснень сторін по справі та дослідженням матеріалів справи, підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» Додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 04.07.2016 року укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПП «Агрофірма «Гізівщина» - виконаний не [PERSON], а іншою особою, про що стверджував позивач та що встановлено вищевказаним висновком експерта. Тобто, встановлено, що при укладенні додаткової угоди від 04.07.2016 року про внесення змін та доповнень до договору оренди землі між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Гізівщина», якою продовжено строк дії договору на 10 років не дотримано норм законодавства, які регулюють укладення договорів даного виду, а саме дана додаткова угода не була підписана однією із сторін, а іншою, невідомою особою. Окрім того, отримання [PERSON], орендної плати у період 2015-2016 роках не є підставою вважати, що власнику земельної ділянки було відомо про наявність укладеної спірної додаткової угоди до договору оренди та його погодження з істотними умовами договору, передбаченими Законом України «Про оренду землі». Саме тому, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з угоди про надання правової допомоги від 26 грудня 2016 року укладеної між [PERSON] та адвокатами: Грициком Андрієм Вікторовичем та Макаренком Іваном Яковичем, сторони домовились про оплату праці останніх в розмірі 4 000 гривень. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається із журналу судового засідання від 28.03.2017 року, представник позивача перебував у судовому засідання 2 години. Згідно ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1600 гривень. Саме тому, враховуючи час перебування представника позивача у судовому засіданні, час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved