Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування\~даного позову\~зазначала,\~що вона є власником квартири №53 за адресою м. Полтава, вул. Героїв Сталінграду, 7, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.02.1994 року за № 911, виданим відділом приватизації житла. За вказаною адресою зареєстрована позивач та її дочка [PERSON]. З 1993 року [PERSON] у вказаній квартирі проживала під час навчання у школі, після школи вступила до вищого навчального закладу у м.Харкові, де навчалась з 1990 по 1995 роки та отримала спеціальність. Під час проживання в м.Харкові у неї народилося 2 сини [PERSON], [INFO] та [PERSON] Єrop Олегович, [INFO], які проживали з позивачкою. Їх мати, ухилялась від своїх батьківських обовязків - з синами не проживала, не піклувалась про них, не виховувала та не утримувала їх, у звязку з чим була позбавлена батьківських прав у 2005 році. З 01.06.1999 [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO], а з 11.05.2007 року знову за адресою [ADDRESS]. Разом з тим, після реєстрації відповідач до квартири не вселялась, не проживала в ній жодного дня і не проживає по теперішній час, заходів по вселенню у квартиру не приймала та не приймає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, не приймає участь у спільному побуті, особистих речей в квартирі не мас і взагалі квартирою вона не цікавиться. Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою обтяжують сплату комунальних послуг, оскільки деякі нарахування здійснюються за кількістю зареєстрованих осіб, крім того виникають додаткові труднощі при оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, що і стало причиною для звернення до суду. Ухвалою від 18 червня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 01.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка про час та дату судового засідання повідомлена належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з'явилася, про причини неявки суд не повідомляла, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи - виконавчого комітету Полтавської міської ради, в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.\~\~ За згоди позивача, представника позивача справа розглядається в заочному порядку. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. За статтями\~3\~та\~4 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.3, ч.4\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1\~ст.13 ЦПК України\~вказує, що суд розглядає\~\~справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1\~ст.81 цього ж Кодексу\~\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,\~\~крім випадків встановлених\~\~цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності квартира №53 за адресою м. Полтава, вул. Героїв Сталінграду, 7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.02.1994 року за № 911, виданим відділом приватизації житла, (а.с.15). Згідно довідки КП «ЖЕО № 2» № 1968 від 18.05.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 09.08.1985 року [PERSON] (власник), з 11.05.2007 року [PERSON] (дочка) ( а.с. 14). Факт не проживання відповідача в квартирі також підтверджено актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним 18 травня 2018 року сусідами позивача, де встановлено, що в квартирі [ADDRESS] [PERSON] з 1993 року у вказаній квартирі не проживає (а.с.13). Також сусідами [PERSON] і [PERSON] надані пояснення в судовому засіданні, згідно яких їм достовірно відомо, що у квартирі [ADDRESS] з 1993 року і до цього часу не проживає дочка позивача [PERSON]-[PERSON], її речі в квартирі відсутні. Вирішуючи предявлені позовні вимоги суд враховує розяснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2\~ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна\~має право\~вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так,\~глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в\~ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2\~підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що\~\~позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт не проживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В даному випадку, в судовому засіданні доведено, що з 2007 року відповідачка у вказаній квартирі не проживає, плату за комунальні послуги не здійснює, спільного господарства не веде, її речі та майно в квартирі відсутнє. Будь-яких перешкод у користуванні даною квартирою позивач відповідачу не чинив. На підставі викладеного та

Outcome: approved