Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач зазначив, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO] Матір дівчинки, [PERSON], померла [INFO]. Шлюб між батьками дитини розірвано в 2005р. Просить позбавити відповідача батьківських прав на дочку, адже з 2005р. він залишив родину, та з того часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню та утриманню дочки, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01.05.2018р. становить 73 037грн 80коп., про фізичний, духовний та розумовий розвиток дитини не піклується. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі не надав, правом подання відзиву не скористався. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. За положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксація процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За положеннями ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. З матеріалів справи вбачається, що, згідно свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] в с. Верхній Токмак Чернігівського району Запорізької області, її батьком є відповідач (а.с.10), матір'ю - [PERSON], яка померла [INFO]. (а.с.5,7-8). Шлюб між батьками дитини розірвано в 2005р. (а.с.9-10). Згідно довідки № 593 від 25.07.2018р. виконкому Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, відповідач з 2006р. на території Верхньотокмацького старостинського округу не проживає, участі у вихованні дочки [PERSON], [INFO], не приймає (а.с.13). Згідно постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя, у відповідача мається заборгованість по аліментам на утримання дочки в сумі 73 037грн 80коп (а.с.12). Згідно висновку Чернігівської районної державної адміністрації (а.с.23), затвердженого рішенням № 41 від 03.08.2018р. комісії з питань захисту прав дитини Чернігівської районної державної адміністрації (а.с.22), відповідача доцільно позбавити батьківських прав на дочку [PERSON], оскільки з 2006р. по теперішній час він не виконує батьківських обов'язків відносно своєї доньки, не піклується про її здоров'я, не турбується про її фізичний і моральний розвиток, ухиляється від її виховання та утримання. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991р., держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У відповідності до положень ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони (він/вона) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, по справі встановлено, що відповідач з 2006р. усунуся від піклування про фізичний та духовний розвиток своєї дочки, від її підготовки до самостійного життя, від надання своїй дитині доступу до культурних цінностей, від сприяння та засвоєння нею загальновідомих норм моралі, і не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тобто позов підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити за положеннями ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved