Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживачів та стягнення пені у розмірі 3041,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27.03.2013 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, який неналежним чином виконувався зі сторони банку. Зокрема, 07.03.2014 року він здійснив внутрішній переказ зі своєї картки № [NUMBER] на іншу свою картку № [NUMBER] через мобільний додаток «Приват24» у сумі 1200 доларів США. В подальшому, 19.03.2014 року намагався здійснити банківську операцію з картки № [NUMBER] на картку № [NUMBER] у сумі 5 доларів США, однак даний платіж був заблокований з приміткою «платежі по кримських філіях заборонені». Аналогічна ситуація мала місце 16.04.2014 року, коли він намагався здійснити банківську операцію на суму 1080 доларів США. В межах цивільної справи № 463/642/18 суд стягнув з банку грошові кошти у розмірі 1092 доларів США, встановивши тим самим протиправність дій відповідача щодо неповернення коштів. З огляду на порушення банком своїх зобов`язань відповідно до ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», просить стягнути пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10% від суми переказу, а саме за період з 10.10.2017 року по 03.06.2019 року у розмірі 3041,0 гривень, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 109,28 доларів США. Строк позовної давності вважає не пропущеним, оскільки про порушення своїх прав він дізнався 17.06.2020 року, коли звернувся до банку із заявою про порушення його прав. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Зазначає, що у провадженні суду вже перебувала аналогічна цивільна справа № 463/8849/20, в межах якої позивачу відмовлено у задоволенні позову. Крім того, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки право на стягнення пені обмежуються 12 місяцями, які передують зверненню до суду. Інших заяв по суті справи не надходило. Позовна заява поступила до суду 22.12.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.01.2021 року, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В силу вимог Закону та враховуючи предмет спору дана справа є малозначною, а тому, відповідно до вимог ч.3 ст.279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим, як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Суд також розглянув усі клопотання сторін, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловити свою позицію. Позивач скористався своїм правом, передбаченим у ч.3 ст.211 ЦПК України та подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Інтереси відповідача представляв його уповноважений представник, який приймав участь особисто під час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи, сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства, як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити у задоволенні позову. Щодо клопотання про закриття провадження у справі, яке міститься у відзиві, просив це розглянути в комплексі як відзив на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, спірні правовідносини вже були предметом судової перевірки, зокрема, у цивільній справі № 463/642/18, в якій 18.12.2018 року Личаківський районний суд м.Львова ухвалив рішення про розірвання договору про надання банківських послуг №SAMDN11000076452230, укладеного між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» від 24 жовтня 2011 року та про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 1092,82 доларів США. Постановою Львівського апеляційного суду від 03.06.2019 року, вказане рішення суду залишено без змін. В касаційному порядку судові рішення не переглядались. За наслідками розгляду цієї справи суд встановив наступні обставини. 24 жовтня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з Публічного акціонерного товариства на Приватне акціонерне товариство, був укладений договір про надання банківських послуг за №SAMDN11000076452230, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у користування дебетову особисту картку за № [NUMBER] . 07 березня 2014 року [PERSON] здійснено переказ з картки за № [NUMBER] на картку за № [NUMBER] грошових коштів у сумі 1200 доларів США, що підтверджується платіжним дорученням №Р24А450831033073225 від 07 березня 2014 року, відповідно до якого кошти надійшли у відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м.Сімферополь, АР Крим. В подальшому, 19 березня 2014 року та 16 квітня 2014 року позивачем було здійснено спроби здійснити переказ внесених раніше дебетових коштів з картки за № [NUMBER] на картку за № [NUMBER] , однак такі операції були заблоковані відповідачем з відміткою «платежі по кримських філіях заборонені», що унеможливило отримання [PERSON] власних коштів. Крім того, [PERSON] неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогами про повернення йому спірних коштів, однак з наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідей від 08 травня 2015 року за №20.1.0.0./7-20150505/4385, 29 червня 2016 року за №№20.1.0.0./7-20160830/4320, 31 серпня 2017 року за №20.1.0.0./7-20170817/3975 вбачається, що діяльність ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим вимушено припинена. За наслідками розгляду цієї справи та на основі аналізу наявних матеріалів суд також встановив, що між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського рахунку. Також, у справі № 463/642/18 суд встановив, що відповідачем порушено виконання зобов`язань перед позивачем за договором банківського рахунка та не здійснено переказ коштів останнього в сумі 1092,82 доларів США на його вимогу. Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначив Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 288/1256/17 (постанова від 08.02.2021) преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Згаданим вище рішенням суду встановлено порушення банком своїх зобов`язань за договором банківського рахунку, а відтак, у справі яка розглядається такий факт для суду є преюдиційним і він не підлягає доведенню. Крім того, між сторонами тривав і інший цивільний спір (справа № 463/8849/20) про стягнення пені від простроченої суми 1092,82 доларів США за період з 10 жовтня 2017 року до 03 червня 2019 року (601 днів) в сумі 109,28 доларів США. За наслідками розгляду цієї справи Личаківський районний суд м.Львова ухвалив рішення від 16.12.2020 року про відмову у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову суд у цій справі вказав, що стягнення пені може відбуватись виключно в національній валюті. Як наслідок, позивач звернувся до суду з цим позовом, предметом якого визначає стягнення пені виключно в національній валюті. У справі № 463/8849/20 суд в своєму рішенні від 16.12.2020 року, відмовив у задоволенні позову виключно через невірне формулювання позовних вимог, а відтак, у справі яка розглядається спір не може вважатись тотожним внаслідок чого провадження у справі не підлягає закриттю. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до частин першої та третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Вищевказаним судовим рішенням у справі № 463/642/18, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення для вирішення справи встановлено, що між сторонами укладено договір банківського рахунка. Цим же рішенням встановлено, що банк порушив умови цього договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що в разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. Таким чином, оскільки відповідач без належних правових підстав заблокував рахунок позивача, що встановлено судовим рішенням у справі № 463/642/18, чим позбавив його права вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, вимога про стягнення пені у розмірі 3041,0 гривень, що еквівалентно 109,28 доларів США, та не перевищує 10 відсотків суми переказу є обґрунтована та узгоджується з нормами Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Висновки аналогічного змісту висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за наслідками розгляду цивільної справи № 161/4044/18 (постанова від 03.10.2018). Що ж стосується заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд звертає увагу на таке. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з ідеї про те, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 727/9352/17 (постанова від 21.08.2019) аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно матеріалів справи, позовна заява за допомогою системи «Електронний суд» подана до суду 21.12.2020 року. Відповідно, право на стягнення пені існує з 21.12.2019 року, тобто за останні 12 місяців, які передують зверненню до суду. Натомість, спір щодо стягнення пені стосується періоду з 10.10.2017 року по 03.06.2019 року, що поза межами строку позовної давності. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, який розкрито у статті 13 ЦПК України суд не вправі самостійно вийти за межі позовних вимог та вирішувати питання про стягнення пені за період, не охоплений змістом позовних вимог. Тому у справі яка розглядається позов пред`явлено поза межами строку позовної давності і незважаючи на обґрунтованість позовних вимог такі належить залишити без задоволення саме через сплив позовної давності, про що відповідач подав відповідну заяву. В свою чергу, що стосується доводів позивача про пред`явлення позову в межах строку позовної давності, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. У справі № 6-17цс17 Верховний Суд України вказав, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень. Як уже зазначав суд вище, позивач ще 19.03.2014 року та 16.04.2014 року отримав відмову у переказі своїх коштів, а відтак, саме з цього моменту він не міг не знати про порушення банком умов договору наслідком чого і є нарахування пені згідно Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Отже доводи позивача про те, що він дізнався про порушення своїх прав лише 17.06.2020 року є необґрунтовані. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: dismissed