Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до АТ «Укрсоцбанк» та просив: визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування боргу за кредитним договором від 05.02.2008 року № 170-22/340 в розмірі 5 679 416 грн. 17 коп. за період з 30.01.2010 року по 03.05.2017 року, з яких: 1 637 582 грн. 07 коп. - борг по кредиту, 2 652 109 грн. 54 коп. - борг по відсотках, 581 295 грн. 83 коп. - борг по пені за кредитом, 808 425 грн. 73 коп. - борг по пені за відсотками; визнати неправомірними дії відповідача щодо зарахування погашення боргу на суму 1 500 564 грн. в результаті реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку встановленому п. 2.11 ст. 2 кредитного договору від 05.02.2008 року № 170-22/340; визнати неправомірними дії відповідача щодо включення анульованої позивачу основної суми кредитної заборгованості в розмірі 2 382 224 грн. 47 коп. (ознака доходу 126) у вигляді додаткового блага до податкової звітності відповідача форми 1ДФ за IV квартал 2017 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.01.2019 року на адресу позивача надійшов лист ГУ ДФС в Івано-Франківській області в якому зазначено, що документальною позаплановою перевіркою платника податків - ФОП [PERSON] за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року встановлено порушення Податкового законодавства в результаті чого донараховано 428 800 грн. 40 коп. податку на доходи фізичних осіб, 35 733 грн. 37 коп. військового збору та встановлено факт неподання річної декларації про майновий стан за 2017 рік. За результатами перевірки було складено Акт документальної позапланової перевірки та на підставі Акту було прийнято податкові повідомлення рішення, якими було застосовані штрафні санкції, збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Підставою для винесення повідомлень послужило те. Що відповідач включив у податкову звітність форми 1ДФ додаткове благо у вигляді прощеного (анульованого) залишку непогашеної заборгованості за кредитом у розмірі 2 382 224 грн. 47 коп. Такі дії відповідача є неправомірними на думку позивача, оскільки рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, з посиланням на вимогу банку від 01.12.2009 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, з позивача достроково стягнуто всю заборгованість за кредитним договором станом на 25.05.2010 року в розмірі 1 008 727 грн. 16 коп. з яких 696 450 грн. 62 коп. заборгованість за кредитом, 153 404 грн. 63 коп. проценти за користування кредитом, 8 287 грн. 41 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 150 585 грн. 50 коп. штраф за порушення умов кредитного договору. Дії банку по нарахуванню і стягненні процентів та пені за кредитним договором після серпня 2010 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Відповідач безпідставно, поза межами дії кредитного договору, нарахував позивачу борг в розмірі 5 679 416 грн. 17 коп. за період з 30.01.2010 року по 03.05.2017 року. Не могло бути жодного прощення боргу оскільки рішенням суду з позивача стягнуто борг в розмірі 1 008 727 грн. 16 коп., а згідно висновку про вартість майна від 27.09.2017 року майно оцінено на суму 1 500 564 грн. Кредитний договір припинив свою дію у зв`язку із реалізацією кредитором свого права на дострокову вимогу, що підтверджується рішенням Третейського суду від 02.08.2010 року, а тому відповідач неправомірно застосував п. 2.11 кредитного договору від 05.08.2010 року. Ухвалою суду від 24.10.2019 року в справі замінено первісного відповідача АТ «Укрсоцбанк» на належного відповідача, його правонаступника АТ «Альфа-Банк». 13.11.2019 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що позов не визнає, оскільки банк при нарахуванні відсотків керувався положеннями кредитного договору та нормами чинного законодавства, зокрема ст. 1048 ЦК України. Позивач не погоджується із правом банку нараховувати відсотки та пеню на умовах кредитного договору. Але, відповідачем долучено розрахунок заборгованості вчинений із врахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, з якого вбачається, що з 26.05.2010 року по 11.12.2017 року на суму заборгованості по тілу кредиту згідно рішення Третейського суду було нараховано 231 775 грн. 07 коп. заборгованості по сплаті 3% річних та 1 043 023 грн. 84 коп. заборгованості по сплаті інфляційних втрат. Що стосується тіла кредиту, то такий його розмір утворився у зв`язку із курсовою різницею, це ж сааме стосується і пені. Щодо зарахування погашення суми боргу в розмірі 1 500 564 грн. В порядку передбаченому п. 2.11 ст. 2 кредитного договору, то такий пункт договору на даний час чинний і підстав зараховувати кошти в іншому порядку у відповідача не було. Після погашення заборгованості за кредитним договором в позасудовому порядку шляхом зарахування в рахунок її погашення вартості заставного майна яка становила 1 500 564 грн., то залишок заборгованості в такому випадку становив 782 962 грн. 07 коп., який все одно підлягав прощенню у відповідності до ст. 36 ЗУ «Про іпотеку». Також проси застосувати строк позовної давності. 20.11.2019 року представник позивача подав заперечення на відзив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав просив у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 05.02.2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 170-22/340, згідно якого кредитор зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошти (кредит) в межах максимального ліміту заборгованості до 95 000 доларів США, зі сплатою 13,5% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 05.02.2008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно: офіс загальною площею 55,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на праві приватної власності. 01.12.2009 року Банком на адресу [PERSON] було направлено вимогу від 30.11.2009 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, кредитор посилаючись на п. 4.4. та 4.5 кредитного договору вимагав достроково погасити всю заборгованість (в тому числі строкову). Відповідно до п. 4.5 кредитного договору, у разі невиконання позичальником обов`язків визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Як вбачається із копії рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02.08.2010 року, в якому суд посилається на вище вказану вимогу Банку та п. 4.4. та 4.5 кредитного договору , які передбачають право кредитора вимагати дострокового повернення кредиту в повному обсязі, з [PERSON] достроково стягнуто всю заборгованість за кредитним договором станом на 25.05.2010 року в розмірі 1 008 727 грн. 16 коп., з яких 696 450 грн. 62 коп. заборгованість за кредитом, 153 404 грн. 63 коп. проценти за користування кредитом, 8 287 грн. 41 коп. пеня за несвоєчасне повернення кредиту та 150 584 грн. 50 коп. штраф за порушення умов кредитного договору. Отже, з 02.08.2010 року між сторонами припинились кредитні зобов`язання та Банк втратив право нараховувати будь яку заборгованість по кредитному договору, в тому числі відсотки за користування кредитом, штрафи, пені. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Отже, в даному випадку дії банку про нарахування і стягнення процентів та пені а кредитним договором № 170-22/340 після 02.08.2010 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому вимога в цій частині підлягає до задоволення. Як вбачається із повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» № 178 від 02.06.2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язання кредитор вимагає у позичальника сплатити борг за кредитним договором № 170-22/340 від 05.02.2008 року в розмірі станом на 03.05.2017 року - 246 134, 41 доларів США, з яких: за кредитом 87 874,6 доларів США, по відсотках 105 625,60 доларів США, по пені за несвоєчасне повернення кредиту 22 197,50 доларів США, по пені за несвоєчасне повернення відсотків - 30 436,65 доларів США. Але, рішенням суду від 02.08.2010 року вже визначено та стягнуто заборгованість станом на 25.05.2010 року в розмірі 1 008 727 грн. 16 коп. Отже, відповідач безпідставно, поза межами дії кредитного договору за період з 02.08.2010 року по 03.05.2017 року нарахував позивачу борг в розмірі 5 679 416 грн. 17 коп. Відповідно до п. 3 статті 4 іпотечного договору від 25.02.2008 року укладеного між позивачем та відповідачем , іпотеко держатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів:шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання іпотекою зобов`язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідач своїм правом як іпотекодержатель скористався та зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними. Отже, в даному випадку має місце припинення зобов`язання шляхом зарахування. Відповідно до ст. 600 ЦК України, зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Як вже зазначалось раніше рішенням суду стягнуто заборгованість в розмірі 1 008 727 грн. 16 коп., а згідно висновку про вартість майна від 27.09.2017 року майно оцінено на суму 1 500 564 грн. Вказану суму коштів відповідач зарахував на погашення боргу за кредитним договором по прострочених процентах, які нараховані станом на момент такого погашення в порядку п. 2.11 кредитного договору. Такі дії відповідача є неправомірними, оскільки кредитний договір припинив свою дію у з`язку із реалізацією кредитором свого права на дострокове повернення кредиту, що підтверджується рішенням третейського суду від 02.08.2010 року. Такі кошти повинні були бути зараховані на погашення заборгованості відповідно до рішення суду. Тому вимога в цій частині також підлягає до задоволення. В акті про результати документальної позапланової перевірки ГУДФС в Івано-Франківській області від 10.09.2018 року вказано, що позивач в 2017 році отримав дохід у вигляді додаткового блага від ПАТ «Укрсоцбанк», а саме: анулювання основної суми кредитної заборгованості в розмірі 2 382 224 грн. 47 коп. (ознака доходу 126). Відповідачем подано податкову звітність форми 1ДФ в якій зазначено, що позивач отримав від відповідача дохід в розмірі 2 382 224 грн. 47 коп. На підставі акту було прийнято ряд податкових повідомлень-рішень, якими застосовано до позивача штрафні санкції, збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору. Але, в даному випадку не було прощення боргу, а відбулось припинення зобов`язання шляхом зарахування. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду у справі № 802/1728/16, Згідно з підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором. Позивач не отримував прощення (анульовання) суми боргу банком, оскільки визначальною ознакою доходу платника податку, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі. У даній справі позивач на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя в добровільному порядку в рахунок погашення заборгованості передав належне йому на праві власності майно, яке було предметом іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань перед банком, в результаті чого його кредитні зобов`язання вважаються виконаними, а не прощеними. Отже вимога про визнання неправомірними дії акціонерного товариства «Альфа-Банк» щодо включення анульованої [PERSON] основної суми кредитної заборгованості в розмірі 2 382 224 грн. 47 коп. (ознака доходу 126) у вигляді додаткового блага до податкової звітності акціонерного товариства «Альфа-Банк» форми 1ДФ за IVквартал 2017 року також підлягає до задоволення. Не підлягає задоволенню вимога про визнання противними дії акціонерного товариства «Альфа-Банк» щодо нарахування боргу за кредитним договором від 05.02.2008 року № 170-22/340 в розмірі 5 679 416 грн. 17 коп. за період з 30.01.2010 року по 02.08.2010 року, оскільки рішення третейським судом прийнято 02.08.2010 року та заборгованість стягнуто саном на 25.05.2010 року. Немає підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача, оскільки про порушення своїх прав він фактично дізнався з моменту отримання акту перевірки ГУДФС в Івано-Франківській області. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим та підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 19, 600, 625, 1054 ЦК України, ст. 164 Податкового кодексу України,

Outcome: partial