Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з зазначеною позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 09 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір № А337RX77380093 про надання кредиту у розмірі 4916,19 гривень, з граничним терміном повернення по 08.09.2013 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобовязання не виконує, тому Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не зявився, відповідно до позовної заяви у разі неявки представника у судове засідання розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримує (а.с.5). Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що сплинув строк позовної давності, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно\~ст.1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 09 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір № А337RX77380093 про надання кредиту у розмірі 4916,19 гривень, з граничним терміном повернення по 08.09.2013 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У відповідності до ст.ст.\~526,\~611 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 16 червня 2016 року, виникла заборгованість яка становить 16\~204, 32 гривень, у тому числі: заборгованість за кредитом 4\~167, 33гривень; заборгованість по процентам за користування кредитом 2, 35 гривень; заборгованість за комісією 1 327, 41 гривень; пеня 9\~459, 41 гривень; штраф (фіксована частина) 500 гривень; штраф (процентна складова) 747, 82 гривень. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), в даному випадку застосовується щодо заборгованості по основній сумі та відсотках. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга\~статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята\~статті 261 ЦК України). Строк (термін) виконання зобов'язання встановлюється у вигляді календарної дати або періоду, а також може бути визначений подією, що має неминуче настати. В такому випадку зобов'язання підлягає виконанню з настанням цієї події або протягом певного періоду. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов'язувався, погашати заборгованість за кредитом та відсотками за його використання. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша\~статті 259 ЦК України). Суду не надано жодних доказів про те, що між сторонами було укладено письмовий договір про збільшення строку позовної давності та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження протилежного. Така ж правова позиція застосування строків позовної давності у кредитних правовідносинах виклданеа й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16цс15. Згідно\~статті 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Враховуючи, що умови надання споживчого кредиту фізичним особам пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю п'ять років, не містять підпису відповідача. Зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих умовах і в заяві позичальника від 09 вересня 2012 року, містить розбіжності. Також у заяві позичальника від 09 вересня 2012 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами в липні 2016 року, вже після початку спливу строку позовної давності, оскільки з моменту укладання договору відповідач не сплачував жодного платежу у погашення заборгованості то таким чином право у позивача, враховуючи загальний строк позовної давності у три роки, на звернення до суду щодо стягнення заборгованості закінчилось у вересні 2015 року, та те, що про застосування строку позовної давності заявлено відповідачем, суд вважає, що у задоволенні даного позову слід відмовити в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду. У зв`язку з відмовою у позові, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed