Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання права постійного користування земельною ділянкою площею 0,0200га по [ADDRESS]. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26.08.2015 року, укладеного між позивачем та [PERSON], [PERSON] купив нежитлову будівлю центральної диспетчерської служби (А-1), загальною площею 179,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], і на час укладення договору купівлі-продажу належала продавцю на праві приватної власності, перебуваючи раніше у власності ВАТ «Луцьке АТП 10727». В зв'язку з тим, що перехід права власності на житловий будинок, іншу будівлю чи споруду тягне за собою відповідні зміни і стосовно земельної ділянки, на якій вони розташовані, в договорі купівлі-продажу об'єкту нерухомості зазначається розмір земельної ділянки, її режим, цільове призначення та власник чи землекористувач - постійний чи тимчасовий. На підставі довідки № 01-11-04/06/15, виданої Головним Управлінням Держземагенства у Волинській області, придбана [PERSON] будівля центральної диспетчерської служби знаходиться на земельній ділянці за кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0200га, її цільове призначення «землі житлової та громадської забудови - для реконструкції та обслуговування будівлі центральної диспетчерської служби». Землекористувачем земельної ділянки на праві постійного землекористування, як на час укладення договору купівлі-продажу, так і в даний час формально виступало і продовжує виступати зараз ВАТ «Луцьке АТП 10727». Цільове призначення спірної земельної ділянки полягає виключно в забезпеченні належного санітарно-технічного стану та обслуговування будівлі центральної диспетчерської служби. Тобто земельна ділянка в даному випадку нерозривно пов'язана з будівлею, яка на ній розміщена і не може функціонувати без цієї ділянки. Неможливість користування нею ніким іншим, окрім власника будівлі, зокрема і при його зміні, прямо обумовлена законом. Перехід до [PERSON] права власності на будівлю центральної диспетчерської служби на підставі договору купівлі-продажу укладеного 26.08.2015 року, коли продавець юридично за собою права постійного користування земельною ділянкою не оформляв, жодним чином не може позначитись на безумовному праві позивача на отримання цієї земельної ділянки в постійне користування, наданої першому власнику будівлі - ВАТ «Луцьке АТП 10727». Однак, при зверненні з цього питання до управління містобудування та архітектури Луцької міської ради позивач отримав відповідь, що земельна ділянка може бути надана лише в оренду, а не в постійне користування, з посиланням на ст. 92 ЗК України. Вважає, що спірна земельна ділянка, на якій розміщена належна позивачу на праві власності будівля, і цільове призначення якої полягає в обслуговуванні та забезпеченні належного стану останньої, не може перейти [PERSON] згідно ч. 2 ст. 129 ЗК України інакше, ніж на праві постійного користування. Покликаючись на вищевикладене, просив визнати за ним права постійного користування земельною ділянкою, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0200га по [ADDRESS], цільове призначення: землі житлової та громадської забудови - для реконструкції та обслуговування будівлі центральної диспетчерської служби, без зміни її цільового призначення, в зв'язку з переходом до позивача права власності на будівлю центральної диспетчерської служби, розміщеної на вказаній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.20115 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, вказаних у заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з підстав наведених в запереченні. Додатково суду пояснила, що підстав для задоволення позову немає, оскільки земельна ділянка, на якій розміщена придбана [PERSON] 26.08.2015 року нерухомість, була передана у постійне користування ВАТ «Луцьке АТП 10727», яке не було стороною договору купівлі-продажу, про що 30.10.1998 року (до укладення договору купівлі-продажу) ВАТ «Луцьке АТП 10727» видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Вказує, що за таких обставин право постійного користування земельною ділянкою, що належало ВАТ «Луцьке АТП 10727», яке не було продавцем нерухомості, до позивача на підставі ст. 120 ЗК України не перейшло. Продавець [PERSON] не набув права постійного користування на земельну ділянку станом на день укладення ним договору про відчуження будинку позивачу. Так само не набув права постійного користування на земельну ділянку і позивач. ВАТ «Луцьке АТП 10727» земельна ділянка належала на праві постійного користування відповідно до ч. 2 ст. 92 ЗК України, тому позивачу не може бути надано право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. На підставі наведеного просила відмовити задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні позову поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши документи справи суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЗК України передача земельних ділянок у власність і надання їх у користування є компетенцією сільських, селищних, міських рад. Згідно ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26.08.2015 року, укладеного між позивачем та [PERSON], [PERSON] купив нежитлову будівлю центральної диспетчерської служби (А-1), загальною площею 179,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], і на час укладення договору купівлі-продажу належала продавцю на праві приватної власності, перебуваючи раніше у власності ВАТ «Луцьке АТП 10727». Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. і зареєстрований в реєстрі за № 637 (а.с. 16-17). Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на придбану будівлю позивачем було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав шляхом внесення запису № 10934397 з присвоєнням об'єкту купівлі-продажу реєстраційного номера 663841407101 (а.с. 18). В зв'язку з тим, що перехід права власності на житловий будинок, іншу будівлю чи споруду тягне за собою відповідні зміни і стосовно земельної ділянки, на якій вони розташовані, в договорі купівлі-продажу об'єкту нерухомості зазначається розмір земельної ділянки, її режим, цільове призначення та власник чи землекористувач - постійний чи тимчасовий. На підставі довідки № 01-11-04/06/15, виданої Головним Управлінням Держземагенства у Волинській області, придбана [PERSON] будівля центральної диспетчерської служби знаходиться на земельній ділянці за кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0200га, її цільове призначення «землі житлової та громадської забудови - для реконструкції та обслуговування будівлі центральної диспетчерської служби» (а.с. 5). Землекористувачем земельної ділянки на праві постійного землекористування, як на час укладення договору купівлі-продажу, так і в даний час формально виступало і продовжує виступати зараз ВАТ «Луцьке АТП 10727». Цільове призначення спірної земельної ділянки полягає виключно в забезпеченні належного санітарно-технічного стану та обслуговування будівлі центральної диспетчерської служби. Тобто земельна ділянка в даному випадку нерозривно пов'язана з будівлею, яка на ній розміщена і не може функціонувати без цієї ділянки. Неможливість користування нею ніким іншим, окрім власника будівлі, зокрема і при його зміні, прямо обумовлена законом. Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Це положення зберігає силу і в тих випадках, коли на момент укладення договору купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, земельна ділянка, на якій він розташований, тим більше, яка надана саме для забезпечення його належного стану та обслуговування, з певних причин юридично за продавцем, власником будівлі, як користувачем цією ділянкою оформлена не була. Така ситуація може мати місце у випадках, коли власники будівлі змінювалися без переоформлення права користування чи власності на земельну ділянку. Таким чином, перехід до [PERSON] права власності на будівлю центральної диспетчерської служби на підставі договору купівлі-продажу укладеного 26.08.2015 року, коли продавець юридично за собою права постійного користування земельною ділянкою не оформляв, жодним чином не може позначитись на безумовному праві позивача на отримання цієї земельної ділянки в постійне користування, наданої першому власнику будівлі - ВАТ «Луцьке АТП 10727». Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року № 1702-VI. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що до особи, яка придбавала житловий будинок з 1 січня 2004 року (з моменту введення в дію ЦК України) згідно зі ст. 377 цього Кодексу, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України» - і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. І лише чинною редакцією ст. 120 ЗК України передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Державний акт на право постійного користування землею, в тому числі і спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] серії [NUMBER] виданий ВАТ «Луцьке АТП 10727» і зареєстрований у Державному реєстрі земель 30.10.1998 року за № 444. Таким чином, право постійного користування на земельні ділянки зазначені в цьому акті переоформленню на інше речове майно не підлягають. Отже, спірна земельна ділянка, на якій розміщена належна позивачу на праві власності будівля, і цільове призначення якої полягає в обслуговуванні та забезпеченні належного стану останньої, не може перейти [PERSON] згідно ч. 2 ст. 129 ЗК України інакше, ніж на праві постійного користування. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, встановлюючи автоматичне припинення в попереднього землекористувача чи власника землі права на земельну ділянку пр. переході права власності до іншої особи на будівлю, яка розташована на цій ділянці встановлює такий же автоматичний перехід права на земельну ділянку без зміни її цільового призначення , яке було в попереднього власника будівлі. Ні згоди попереднього користувача чи власника ділянки на такий перехід не вимагається, як і не вимагається прийняття спеціального рішення про це органом державної влади чи місцевого самоврядування, оскільки зазначена правова норма носить імперативний характер і будь-яких винятків у її застосуванні, яке є обов'язковим, не допускає. В разі виникнення спору чи чинення перешкод новому власнику об'єкту нерухомого майна, на тих умовах, які були у попереднього власника будівлі, захист порушеного права потерпілої особи відповідно до ст. 55 Конституції України проводиться судом. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог, а тому слід позов задовольнити. На стягненні судового збору позивач не наполягає.

Outcome: approved