Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд із даним позовом до відповідачки в якому вказує, що є власником будинку [ADDRESS] . Зазначає, що його колишня дружина [PERSON] зареєстрована у його будинку. Однак після розірвання шлюбу сторони тривалий час не проживають разом а тому реєстрація відповідача у його будинку порушує право на розпорядження житлом. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування його житлом та стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просить суд відмовити у задоволені позову повністю. Вказує, що перебувала із позивачем у шлюбних відносинах, від яких у сторін народилося двоє дітей. Згодом сімейне життя у сторін погіршилося і вона періодично переїздила проживати до своїх родичів у с.Стаївка, Сокальського району. Проте нещодавно позивач перестав впускати її до місця спільного проживання, повикидав усі її речі. Зазначає, що протягом сімейного життя у вказаному будинку проводився ремонт та купувалися речі побуту за спільні кошти а тому позивач протиправно позбавляє її права на житло. Більше того за вказаною адресою зареєстровані їхні діти. Таким чином вимоги позивача є безпідставними. Також зазначає, що є інвалідом з дитинства та немає можливості відшкодувати судовий збір, тому просить суд відмовити у позові повністю. Позивач та його представник адвокат Чернявський Р.І. в судове засідання не прибули, однак надали суду заяву в якій просять розгляд справи проводити без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибула, та не повідомила суд про причини неявки. Враховуючи питання техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуацій на території України, встановлення карантину та дотримання усіх заходів «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою розумних строків розгляду справи суд вважає за можливим розглянути справу за відсутністю осіб за наявними у матеріалах справи доказів. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку. З дослідженої копії свідоцтва про право власності на будівлі № [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Домашівської сільської ради Сокальського району, встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності в цілому належить будинковолодіння [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Домашівської сільської ради №6 від 12.07.2001 року. Із матеріалів справи також встановлено, що із вересня 2006 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано згідно рішення Сокальського районного суду №454/2009/18 від 05.11.2018р. За час сімейного проживання у сторін народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Із копії будинкової книги для прописки громадян вбачається, що у [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно копії Акту про фактичне місце не проживання №198 від 18.02.2020р., підписаного депутатом Домашівської сільської ради та сусідами, встановлено, що [PERSON] більше року не проживає у [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного Кодексу України позивач як власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Зазначені права вказані і в ст.150 Житлового Кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Європейський суд з прав людини вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві… (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як встановлено в ході розгляду справи, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідача в будинку позивача не досягалось, співвласником житла вона не являється та понад рік без поважних причин не проживає в будинку позивача, не є членом сім`ї позивача, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачем житла не встановлено, відтак, її слід визнати такою, що втратила право на користування житлом позивача. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Стретч проти Сполученого Королівства ( Stretch v. the United Kingdom від 24 червня 2003 року № 44277/98) наголошує на одному з обов`язкових критеріїв правомірності втручання у право мирного володіння майном - його пропорційності, справедливій рівновазі між суспільним та приватним інтересами. Складові цього критерію не є універсальними (абсолютними), оскільки немає чіткого, виключного переліку обставин, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення цієї справедливої рівноваги. Ураховуючи, що у даному випадку існує втручання у право власності [PERSON] , з метою справедливої рівноваги між суспільним та приватним інтересом у вигляді захисту права користування житловим приміщенням, таке втручання може бути визнано пропорційним. Так у ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Та згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача. Однак із наданої копії посвідчення серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] є інвалідом з дитинства ІІІ групи та отримує пенсію по інвалідності (посвідчення № [NUMBER] ) та аліменти на утримання дітей (лист від 18.11.2019р. ГТУЮ у Львівській області) тому суд констатує про необхідність компенсувати судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial