Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом, у якому просив витребувати у [PERSON] із незаконного володіння 1/2 частки квартири [ADDRESS] ,а також стягнути судовий збір. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 13.10.2011 року в рамках примусового виконання виконавчого листа №2-1254/09 за рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди у розмірі 82 535 грн 42 коп. відбулись публічні торги з реалізації майна 1/2 частини квартири [ADDRESS] житловою площею 29, 30 кв.м., загальною площею 51, 80 кв.м, що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.02.1996 року. За результатами проведення публічних торгів від 13.10.2011 року з реалізації лота №1 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] за вищевказаною адресою переможцем став [PERSON] , що підтверджується протоколом №20-0028/11 проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить [PERSON] . Ціна продажу - 62 300 грн. Відтак позивач набув право власності на 1/2 частину квартири за вищенаведеною адресою, що підтверджується свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом ХМНО від 12.12.2011 року та зареєстрованого в реєстрі за №4882. При цьому на підставі ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.12.2011 року у цивільній справі №2-2788/2011 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Версус» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Версус», [PERSON] було звернуто стягнення на предмет застави у розмірі 205 160 грн 64 коп. 31.10.2011 року була постановлена ухвала, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти, нерухоме та рухоме майно, яке належить [PERSON] шляхом заборони укладення угод стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження. Вказана ухвала була постановлена після проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна в рамках примусового виконання за виконавчим листом №2-1254/19 за рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної та моральної шкоди у розмірі 82 535 грн 42 коп. 19.06.2014 року Дзержинським районним судом міста Харкова було прийнято рішення про задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини двохкімнатної квартири [ADDRESS] , яка була придбана з прилюдних торгів та зняття арешту з 1/ 2 частини квартири, яка була придбана з прилюдних торгів. При цьому рішенням Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції було прийнято рішення про відмову у реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки згідно з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявні активні реєстраційні записи про право власності на вказану квартиру за іншою особою, яке було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Антоненко Є.Б. за №934. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 31.08.2016 року по справі №638/19218/15 визнано договір про визначення розміру часток, посвідчений 13.11.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Антоненко Є.Б. за реєстровим №934, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , визнано недійсним. Так з матеріалів вищевказаної справи вбачається, що 13.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про визначення розміру часток, відповідно до якого сторони володіючи на праві спільної сумісної власності квартирою [ADDRESS] визначили рівними часки в зазначеній квартирі, що становлять по 1/2 для кожного з них. 13.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] зазначену частку квартири. 23.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] зазначену частку квартири. Позивач зазначає, що відповідач знав, що майно, яке він придбав було продано на прилюдних торгах,а відповідачем було здійснено маніпулятивні дії щодо відчуження даного майна, відтак останній є недобросовісним набувачем та відповідно вищевказане майно може бути витребувано у судовому порядку. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 04.12.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження. 20.01.2020 року за Вх.№3013 надійшли пояснення відповідача [PERSON] , якою вона вказує, що спірна квартира належить їй на праві приватної власності у встановленому законом порядку, а прилюдні торги щодо реалізації зазначеної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вважає недійсними, а відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Від представника відповідача - адвоката Максименко Олега Вікторовича, який діє на підставі ордеру серії 1-КВ №421254 від 04.02.2020 року надійшли заперечення на позовну заяву, якими він просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на відсутність оригіналів документів, на які посилається позивач, зокрема оригіналу протоколу №20/0028/11 проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна (при цьому посилається, що вказані торги було проведено з порушенням встановленої процедури). Зазначає, що заочне рішення суду про визнання 1/2 частини квартири було ухвалено без залучення відповідача, рішенням суду не було виділено частку співвласнику та не враховано позицію ВС, що при прилюдних торгах повинна завжди одержуватись згода співвласника сумісної власності. Вказує, що нотаріальна дія, проведена на підставі Акту, складеного державним виконавцем, якого не було надано суду, є нікчемною, оскільки його не було надано до позову. Також представником подавалось клопотання про закриття справи у зв`язку з тим, що постановою Харківського апеляційного суду від 15.05.2020 року заочне рішення від 19.06.2014 року по справі №638/15517/13 та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання права власності та скасування арешту. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.02.2021 року відмовлено у задоволенні вищевказаного клопотання та закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання представник позивача - адвокат Шишлов О.М., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 09.12.2020 року, не з`явився, надав заяву, якою просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Максименко О.В. заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях на позовну заяву та практику ВС щодо витребування майна із чужого володіння. Суд, заслухавши пояснення сторін, оцінивши надані докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності кожного окремо, а також їх достатності у взаємозв`язку, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до закріпленого в статті 387 Цивільного Кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц). Згідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно статті 650 Цивільного кодексу України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. З огляду на викладене, визначальним для надання правильної оцінки фактичним обставинам та для правильного застосування норм права у цьому випадку при розгляді заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння є дослідження правомірності саме первісного відчуження спірного майна на підставі рішення у справі №638/15517/13-ц від 19.06.2014 року, що було в подальшому скасоване судом апеляційної інстанції, а не відчуження спірного майна 13.10.2011 року на електронних торгах, яке згідно вказаних норм та висновків Верховного Суду в цьому випадку є різновидом правочинів в ланцюгу перепродажів спірного майна, відтак суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що позивачеві належало б оскаржити результати електронних торгів, за результатами яких власником спірного майна став [PERSON] . Судом досліджено надані на виконання ухвали суду 10.12.2020 року копії Акту державного виконавця про проведені публічні торги (аукціон), а також відповідний протокол №20-0028/11 про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна. Виходячи з позиції Верховного Суду, сформульованої за результатами розгляду справи №18/13, суду необхідно належним чином дослідити та встановити наявність чи відсутність волі позивача на первісне відчуження спірного майна згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, встановити особу яка є поточним власником спірного майна, повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, дати належну оцінку зібраним у справі доказам, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог закону, з урахуванням зауважень викладених в цій постанові, ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Так, суд вбачає, що у зв`язку із скасуванням заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.06.2014 року, правова підстава для збереження спірної квартири не відпала, оскільки попередньо проведені прилюдні торги були проведені з дотримання процедури, ніким не оскаржувались. Більше того, рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова, на підставі якого було видано виконавчий лист №2-1254/09, не скасовано, відтак вказане повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, зокрема, у справі №6-2233цс16. Так, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для ґарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Так, статтею 387 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Окрім того, у постановах від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України вправі посилатись на незаконність рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів та інших правочинів щодо спірного майна без заявлення вимоги про визнання їх незаконними чи недійсними. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Згідно з п.42, 43, 50 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №925/642/19 від 02.02.2021 року застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Таким чином, ефективним способом захисту права власності [PERSON] у спірних правовідносинах є саме віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру - [PERSON] . Задоволення вимоги в частині витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Суд звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Відповідно до вимог статей 330 і 388 ЦК України право власності презюмується і не припиняється із втратою законним власником цього майна. Приймаючи рішення cуд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, щодо рішень судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved