Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом в якому вказав, що 11 серпня 2000 року між ним та відповідачкою по справі, [PERSON] , було укладено шлюб. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У період даного шлюбу за сумісні кошти сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] , який зареєстровано за відповідачкою по справі, [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С.. за реєстровим номером 776. Дане домоволодіння складається з житлового будинку (саман) має загальну площу 26.4 кв.м. житлову площу 10,2 кв.м, позначений у плані літерою «А-1» та господарчих та побутових споруд літній будинок (дерево) літера «Б-2», загальною площею 79 кв.м; літній будинок (дерево) літера «В-2». загальною площею 86,4 кв.м.; літній будинок (цегла) літера «Д-2», загальною площею 87,6 кв.м; літня кухня (дерево) літера «Г-1». загальною площею 43,3 кв.м; вбиральня літера «Е»; душова літера «Ж»; огорожа №1, водогін №2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 липня 2011 року. Даний житловий будинок [ADDRESS] разом із господарським спорудами, використовується як літній будинок для здавання в оренду відпочиваючим. З січня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, а рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2017 року шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних відносин між сторонами склалися вкрай неприязні відносини та з цього часу сторони не спілкуються, що перешкоджає нормальному користуванню належним на праві спільної сумісної власності житловим будинком. Так, на теперішній час відповідачка по справі, [PERSON] , самостійно користується належним на праві спільної сумісної власності нерухомим майном та не пускає на територію даного домоволодіння. Більш того, усі ключі, які від вхідної калитки, так і від житлового будинку і літніх будинків, розташованих за адресою: [ADDRESS] , знаходяться у володінні відповідачки по справі, [PERSON] . У добровільному порядку відповідачка не надає позивачу ключі від спірного приміщення, чим позбавляє його права користування належною йому 1/2 частиною даного житлового приміщення, яке перебуває у спільній сумісній власності, що суттєво потрушує його законні права, як співвласника даного домоволодіння. Також, у зв`язку з тим. що спірне домоволодіння огороджено високим парканом та на вході має металеву калитку, яка закривається на ключ, іншого способу потрапити на територію домоволодіння, крім як через калитку, не представляється можливим. В провадженні Якимівского районного суду Запорізької області з 2017 перебуває цивільна справа за позовом позивача до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину цього майна та за зустрічним позовом [PERSON] до позивача про поділ спільного майна подружжя. До теперішнього часу зазначений спір між сторонами судом не вирішено. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо у відповідному документі (договорі купівлі-продажу, договорі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) власником чи набувачем вказано, лише дружину, це ще не значить, що вона є одноосібним власником майна. В зв`язку з чим, позивач просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні належним ним на праві спільної сумісної власності житловим будинком [ADDRESS] , разом з господарчими та побутовими спорудами - літній будинок (дерево) літера «Б-2», загальною площею 79 кв.м; літній будинок (дерево) літера «В-2», загальною площею 86,4 кв.м.; літній будинок (цегла) літера «Д-2», загальною площею 87,6 кв.м; літа кухня (дерево) літера «Г-1», загальною площею 43,3 кв.м; вбиральня літера «Е»: душова літера «Ж»; огорожа №1, водогін №2, зобов`язати її надати ключі від даного житлового будинку та від трьох літніх будинків, а також від вхідної калитки. Вселити позивача у житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року було відкрито провадження у справі. В судове засідання 25 вересня 2020 року представник позивача [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. В судове засідання 25 вересня 2020 року представник відповідача [PERSON] не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. 28 серпня 2019 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якій вказали, що позовні вимоги відповідач [PERSON] не визнає з наступних підстав: зокрема у позові позивач просить суд зобов`язати позивача не чинити йому перешкод у користуванні належним йому на праві спільної сумісної власності житловим будинком [ADDRESS] та вселити його у вказаний житловий будинок. Однак, обставини не відповідають дійсності, оскільки позивач ніколи не проживав у вказаному житловому будинку, та він не є його власником. Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 серпня 2019 року житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Вказаний житловий будинок було набуто відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 липня 2011 року. Таким чином, власником спірного житлового будинку позивач по справі не є. На теперішній час, в провадженні Якимівського районного суду лишається невирішеним спір між подружжям [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (справа № 330/1716/17). У даному позові, позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частку спірного житлового будинку, однак спір до сих пір не вирішено. В позові [PERSON] визнає факт того, що не є власником спірного житлового будинку, саме тому просить суд визнати за ним це право у порядку поділу спільного майна подружжя. Крім того, на підтвердження тієї обставини, що відповідачка не порушувала будь-яких прав позивача стосовно спірного житлового будинку, слугують і ті обставини, що позивач ніколи у житловому будинку [ADDRESS] не проживав, в будинку відсутні його речі чи інше належне позивачеві майно У даному житловому будинку зареєстрована тільки відповідачка. Відповідно до довідки Кирилівської селищної ради від 14 серпня 2019 року, слідує, що [PERSON] фактично проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з дітьми [PERSON] , 2003 року народження, та [PERSON] , 2006 року народження, а відповідно до довідки № 1249 від 29 липня 2019 року, виданої виконкомом Кирилівської селищної ради, [PERSON] за цією адресою не зареєстрований. Усі платежі по утриманню житлового будинку здійснюються відповідачкою особисто, без будь-якої участі позивача, що підтверджується банківськими квитанціями. 04 вересня 2019 року позивач [PERSON] на адресу суду надіслав відповідь на відзив в якому вказав, що доводи, зазначені представником відповідачки у її відзиві на позовну заяву є необґрунтованими виходячи з наступного: по-перше, безпідставними є доводи представника відповідачки про те що позивач не є власником домоволодіння [ADDRESS] виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, діючим сімейним законодавством передбачена презумпція права спільної сумісної власності. Зазначений житловий будинок було придбано сторонами по справі 20 липня 2011 року на сумісні кошти та під час перебування у шлюбі. Таким чином, вказаний житловий будинок у відповідності до вимог ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. На теперішній час в проваджені Якимівського районного суду Запорізької області (справа №330/1716/17 суддя Нестеренко Т.В.) перебуває цивільна справа про поділ майна подружжя. Як вбачається із зустрічного позову [PERSON] , вона повністю підтверджує факт того, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та просить суд визнати за нею право власності в цілому на даний житловий будинок з виплатою позивачу грошової компенсації. Таким чином, та обставина, що позивач у відповідності до вимог Сімейного Кодексу України просить визнати за ним право власності у судовому порядку на спірне майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не є доказом того, що позивач не власник даного майна. Незалежно від того, за ким з подружжя зареєстровано нерухоме майно, що є спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має право на користування даним майном в рівних частках. Посилання представника відповідачки на те, що у даному житловому будинку не має речей позивача та він жодного дня там не жив, а тому його права не порушуються, є безпідставними, так як, позивач як співвласник зазначеного майна, має право на власний розсуд користуватися належною йому часткою майна, яке перебуває у спільній сумісній власності Наявність чи відсутність речей у зазначеному нерухомому майні не є підставою вважати, що позивач не є власником майна та його права не порушуються. В зв`язку з чим вважає, що доводи зазначені у відзиві представника відповідача є безпідставними, необґрунтованими, а тому заявлений ним позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Дослідивши письмові докази надані в обґрунтування позову, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 11 серпня 2000 року було укладено шлюб подружжя [PERSON] , який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Мелітопольського міськвиконкому Запорізької області, актовий запис № 457 від 11 серпня 2000 року (а.с. 11). Під час шлюбу було придбано житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 12 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 55). Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2017 року шлюб подружжя [PERSON] було розірвано (а.с. 24). Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 7 лютого 2018 у справі №654/5243/14-ц. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що [PERSON] та [PERSON] з 11 серпня 2000 року по 07 серпня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 липня 2011 року, будинок [ADDRESS] було придбано 20 липня 2011 року та зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначений будинок був придбаний за час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . При цьому, суд вважає необхідним відзначити, що факт реєстрації права власності на спірне нерухоме майно виключно за одним із подружжя, а саме за [PERSON] , не позбавляє другого з подружжя [PERSON] права на частку в такому майні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до положень частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Так, як вбачається з наданої суду доповідної записки начальника СРПП № 3 Кирилівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 10 липня 2019 року [PERSON] звертався до органів Національної поліції України з заявою щодо вжиття заходів до [PERSON] , яка не пускає [PERSON] до домоволодіння [ADDRESS] . Тому, зважаючи, що право власності [PERSON] як співвласника нерухомого майна, гарантовано ст. ст. 41,47 Конституції України та є непорушним, зважаючи, що право користування власністю є невід`ємною складовою права власності та останнього не може бути обмежено/позбавлено права користування ним, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позову [PERSON] в частині усунення перешкод у здійсненні ним права користування житловим будинком [ADDRESS] , шляхом його вселення у дане житлове приміщення. В судовому засіданні було допитано свідків: Свідок [PERSON] дала показання, що відповідачку знає досить тривалий час. Вона добре знає відповідачку та стверджує, що позивач ніколи не проживав в домоволодінні [ADDRESS] . Їй відомий факт, що колись позивач приїхав в 2018 році та хотів зайти до будинку, а відповідачка викликала поліцію. Їй відомо, що у позивача є власне житло.Їй відомо, що придбала спірний будинок відповідачка, проте на які кошти їй невідомо. Їй невідомо коли саме було придбано цей будинок. Свідок [PERSON] дав показання, що проживає в смт. Кирилівка та займається ремонтом побутової техніки. Відповідачку знає дуже добре, так як декілька разів допомагав їй з ремонтом побутової техніки. Позивача не знає. Йому не відомо коли та за які кошти було придбано спірний будинок та в який час в цьому будинку проживав позивач. Під час ремонту побутової техніки він спілкувався лише з відповідачкою. Оцінюючи покази вказаних свідків, суд вважає, що повідомлені ними фактичні данні не спростовують обґрунтованість вимог позивача та показання цих свідків є не належними доказами на обґрунтованість заперечень відповідача проти заявленого позову. За таких обставин заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Outcome: approved