Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 99266 грн, середню заробітну плату за затримку виплати заробітної плати після звільнення в сумі 62287,22 грн (станом на 29 травня 2020 року) і по день ухвалення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 10000 грн, а також судові витрати по справі у розмірі 4681,60 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 19 травня 1982 року позивач працює у відповідача та 19 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати. З 20 березня 2020 року позивач на роботу не виходив, оскільки йому повідомили, що він звільнений. Вказує, що до теперішнього часу відповідач не видав наказ про звільнення позивача, розрахунок з позивачем не провів та трудову книжку йому не видав. Також позивач зазначає, що починаючи з квітня 2019 року відповідач кожен місяць не доплачував йому заробітну плату в наступних розмірах: квітень 2019 року - 6102 грн, червень 2019 року - 16675 грн, липень 2019 року - 15478 грн, серпень 2019 року - 3778 грн, вересень 2019 року - 10267 грн, жовтень 2019 року - 3885 грн, листопад 2019 року - 8677 грн, грудень 2019 року - 5716 грн, січень 2020 року - 12862 грн, лютий 2020 року - 7156 грн, березень 2020 року - 8670 грн, а всього за період з квітня 2019 року по березень 2020 року відповідач повинен виплатити позивачу заробітну плату в сумі 99266 грн. Крім того, за весь час затримки виплати заробітної плати станом на 29 травня 2020 року (47 днів), відповідач повинен в порядку ст. 117 КЗпП України виплатити позивачу середню заробітну плату в сумі 62287,22 грн. Крім того, позивач зазначає, що своїми протиправними діями відповідач завдав йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 10000 грн, так як позбавив позивача можливості працювати, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, позивач не зміг без трудової книжки працевлаштуватись, інших джерел доходу не має. Враховуючи викладене, позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД»: довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати з квітня 2019 року по березень 2020 року включно; довідку про середню одноденну заробітну плату [PERSON] ; відомості щодо кількості фактично відпрацьованих [PERSON] календарних днів за січень 2020 року та лютий 2020 року, а також даних щодо розміру нарахованої [PERSON] заробітної плати за січень 2020 року та лютий 2020 року. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 19 травня 1982 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем (а.с.8-13). 19 березня 2020 року позивач подав голові правління Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» заяву про звільнення за власним бажанням (а.с.7). З наданих позивачем копій розрахункових листків, а також його розрахунків з вирахування виплаченої частини заробітної плати, вбачається, що заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу складає: за квітень 2019 року - 6102 грн, за червень 2019 року - 16675 грн, за липень 2019 року - 15478 грн, за серпень 2019 року - 3778 грн, за вересень 2019 року - 10267 грн, за жовтень 2019 року - 3885 грн, за листопад 2019 року - 8677 грн, за грудень 2019 року - 5716 грн, за січень 2020 року - 12862 грн, за лютий 2020 року - 7156 грн, за березень 2020 року - 8670 грн (а.с.17-21). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Копію ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2020 року про витребування доказів відповідачем було отримано 08 липня 2020 року (а.с.31). Станом на час розгляду справи витребовувані докази суду не надано. Частиною десятою ст. 84 ЦПК України визначено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем за період з квітня 2019 року по березень 2020 року складає 99266 грн. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також таким, що буде знаходитися в межах заявлених позивачем вимог, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 99266 грн (6102+16675+15478+3778+10267+3885+8677+5716+12862+7156+8670). Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Разом з цим, судом враховується, що такий розмір заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, визначений вже з урахуванням утримання податку й інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати за затримку виплати заробітної плати після звільнення в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 62287,22 грн (станом на 29 травня 2020 року) і по день ухвалення рішення суду суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідальність за затримку розрахунку, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, настає у випадку невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Тобто, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковими умовами для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум є обставини звільнення працівника та непроведення з ним розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц. Позивачем належних та допустимих доказів його звільнення суду не надано, з копії трудової книжки вбачається, що запис про звільнення позивача відсутній (а.с.8-13), а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли. Нормами закону не передбачено відповідальності роботодавця за затримку термінів виплати заробітної плати у вигляді сплати на користь працівника (що продовжує працювати на підприємстві) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення середньої заробітної плати за затримку виплати заробітної плати після звільнення в сумі 62287,22 грн (станом на 29 травня 2020 року) і по день ухвалення рішення суду задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України). Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, судом враховуються висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 682/1892/15-ц, відповідно до яких підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення підприємством трудових прав працівника, а саме невиплата всіх належних сум, що змусило докладати додаткових зусиль для відновлення порушеного права, внаслідок чого в житті працівника відбулися вимушені зміни негативного характеру. Отже, суд виходить з того, що сам факт порушення прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати за виконану ним роботу, свідчить про перенесені останнім моральні страждання, оскільки позивач об`єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру страждань, їх обсягу, тривалості, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди необхідним, достатнім, розумним і справедливим за наведених обставин, є 2000 гривень, а тому позовні вимоги слід в даній частині задовольнити частково. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн, але згідно п.10 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивачем за подання позову майнового характеру (середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди) повинно було бути сплачено 840,80 грн (1 відсоток ціни позову,але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). За розгляд позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 99266 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,66 грн (1 відсоток ціни позову). Також за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 62287,22 грн та моральної шкоди в сумі 10000 грн з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 23,26 грн (840,80*2000/ 72287,22). Щодо решти суми сплаченого судового збору судом враховуються вимоги ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Так пунктом 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, решта суми сплаченого судового збору поверненню судом позивачу не підлягає, оскільки на час розгляду справи у суду відсутнє відповідне клопотання позивача про повернення судового збору у зв`язку внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Також судом враховується, що у позивача відсутні перешкоди для звернення до суду з відповідним клопотанням про повернення судового збору пізніше. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн суд зазначає наступне (а.с.2). Частиною третьою статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу позивачем подано суду лише квитанцію до прибуткового касового ордеру №76 від 28 травня 2020 року, в якій лише перелічені надані позивачу послуги адвокатом (консультація, складання позовної заяви, участь в сз) та зазначена загальна сума у розмірі 3000 грн (а.с.2). Але судові засіданні у даній справі не були призначені, оскільки провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вирахувати який розмір витрат на професійну правничу допомогу позивач ніс за надану адвокатом консультацію та складання позовної заяви неможливо через ненадання суду детального опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги за кожну з послуг. Договору про надання професійної правничої допомоги, з якого можливо було б встановити детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги за кожну з послуг, суду також не надано. Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, через ненадання суду належних та допустимих доказів понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу розподілу не підлягають.

Outcome: partial