Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Управління Пенсійного Фонду України у Дзержинському районі м. Харкова, в якому просить суд зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй, як дитині війни недосплачену щомісячну державну соціальну допомогу за період з 22.05.2008р. по 31.12.2008р., за 2009 р. та з 01.01.2010р. по 31.07.2010р. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона належить до соціальної категорії „Дитина війни і відповідно до ст..6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни з 01.01.2006р. має право на отримання соціальної допомоги в розмірі 30% від мінімального розміру пенсії за віком. У 2008р., 2009 р. та за період з 01.01.2010р. по 31.07.2010р. виплачувалася у неповному обсязі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Конституційного Суду України №10рп від 22.05.2008 року положення пп..2-4,6-8,10-18 підпункту 7 пункту 19,пунктів 20-22,24-34, підпунктів 1-6,8-12,пунктів 34-100 розділу 2 Внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнані такими, що не відповідають Конституції України. Таким чином, положення ст.41 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» набирають чинності з 22 травня 2008року. П.41 другого розділу Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» статтю 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено в такій редакції «дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у вигляді надбавки, встановленої для учасників війни». Разом с тим, відповідач в порушення вимог Конституції України, не здійснив нарахування та виплату зазначеного підвищення до пенсії. Просив визнати дії відповідача неправомірними, стягнути несплачену щомісячну державну соціальну допомогу за період із 22.05.2008р. по 31.12.2008, за 2009р. та з 01.01.2010р. по 31.07.2010р., зобовязати відповідача нарахувати йому допомогу, відповідно до Закону України „Про соціальний захист дітей війни та зобовязати відповідача щомісячно нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча в справі є наявні докази, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника відповідача. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є дитиною війни в розумінні ст.1 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, що підтверджується пенсійним посвідченням №175521 від 04.07.1992р. Невиплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не є правомірними, але має місце невизначеність на законодавчому рівні щодо органу на який покладено обовязок здійснення таких виплат особам, які мають статус дитини війни і за рахунок яких коштів повинні здійснюватися ці виплати та який розмір мінімальної пенсії за віком необхідно застосовувати при обчисленні таких доплат. При цьому, суд вважає що має місце необґрунтованість доводів позову щодо застосування до спірних правовідносин ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оскільки розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених за цим Законом. Відповідно до ст..6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. Згідно ст. 7 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Рішенням Конституційного Суду України №10рп від 22.05.2008 року положення пп..2-4,6-8,10-18 підпункту 7 пункту 19,пунктів 20-22,24-34, підпунктів 1-6,8-12,пунктів 34-100 розділу 2 „Внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнані такими, що не відповідають Конституції України. Таким чином, положення ст.41 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» набирають чинності з 22 травня 2008року. П.41 другого розділу Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» статтю 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено в такій редакції «дітям війни до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у вигляді надбавки, встановленої для учасників війни». Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначеного закону, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Виходячи з приписів ч.2 ст. 152 Конституції України та дати ухвалення рішення Конституційним Судом України УПФУ у Дзержинському районі м. Харкова повинен був нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни з 22.05.2008 року, оскільки з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення щодо неконституційності пункту 12 статті 71 Закону України „Про Державний бюджет України, ця норма втратила чинність та не підлягала застосуванню. Отже, відповідач з 22.05.2008 року мав діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни, нараховувати та здійснювати позивачу відповідні доплати. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Доводи відповідача в частині неврегульованості на законодавчому рівні порядку здійснення доплат особам, які мають статус дітей війни не може бути підставою для їх не здійснення або відмови в задоволенні позову. Суду відповідачем не доведено, що позивач, відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни не має права на отримання доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо застосування положення ч.3 ст. 28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання доплати до пенсії, передбаченої ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та зазначеною нормою Закону. Статтею 71 Закону України »Про державний бюджет України на 2009 рік» Кабінету міністрів України надано право в 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Відповідно з названою нормою передбачено встановлення в абсолютних сумах лише тих виплат, критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку, що дія ст.71 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» не поширюється на спірні відносини між позивачем та Управлінням Пенсійного Фонду України у Дзержинському районі м. Харкова, бо згідно з ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, тобто розмір зазначених соціальних виплат залежить від розміру мінімальної пенсії за віком. Крім того, починаючи з 22.05.2008 року суми доплат „Дітям війни повинні виплачуватися на підставі Постанови КМУ №530 від 28.05.2008 року. Деякі питання соціального захисту окремих категорії громадян, станом на 31.08.2010 рік вказана постанова є дієвою. За таких обставин позовні вимоги за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 та з 01.01.2010р по 31.07.2010року належить задовольнити. Оскільки позивачеві слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись, виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком. Тому, суд вважає, що відмова УПФУ у Дзержинському районі м. Харкова позивачу у перерахунку пенсій у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, є противоправною. Стосовно позовних вимог, щодо покладення на відповідача зобовязань про стягнення виплат на майбутній період, то згідно вимог ст.3 ЦПК України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і неупередженим судом. Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи. Таким чином, позивач має права вимагати тільки захисту порушеного права, а суд позбавлений можливості передбачати ті обставини, що в майбутньому права позивача можуть бути порушені, тому в цій частині позовних вимог суд вважає за доцільне відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивач сплатив державне мито у розмірі 51,00 грн. та витрати на інформаційне-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial