Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач в особі свого представника звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач згідно розписки від 11 жовтня 2018 року зобов*язався повернути позивачу борг в сумі 363 000 гривень в строк до 16 жовтня 2018 року. У разі несплати суми боргу до вказаної дати відповідач зобов*язаний повернути позивачу суму боргу у розмірі 420 000 гривень. Станом на день звернення до суду сума боргу у розмірі 420 000 гривень позивачу не повернута. також між сторонами був укладений договір позики від 25 березня 2018 року, згідно якого позивач надав відповідачу позику у сумі 88 740 гривень строком до 24 червня 2018 року. Станом на день звернення до суду сума боргу у розмірі 88 740 гривень позивачу не повернута. Згідно умов розписики від 25.03.2018 року та договору позики від 25.03.2018 року за користування грошовими коштами в сумі 88 740 гривень відповідач зобов*язався сплатити вісотки в розмірі 1 600 доларів США , що еквівалентно на день звернення до суду за курсом НБУ 42 672 гривні. Просив стягнути з відповідача 551 412 гривень боргу за договорами позики та повернути суму сплаченого судового збору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю. Представник позивача раніше в судових засідання в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково на суму 5 000 доларів США згідно договору позики грошових коштів від 25.03.2018 року. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмовві докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики від 25 березня 2018 року, згідно якого позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику у сумі 88 740 гривень ( еквівалент 3400 долаірв США на момент укладення угоди), зобов*язавшись повернуті позичені кошти в строк до 24 червня 2018 року. ( ар.с.4). Згідно умов розписики від 25.03.2018 року та договору позики від 25.03.2018 року за користування грошовими коштами в сумі 88 740 гривень відповідач зобов*язався сплатити вісотки в розмірі 1 600 доларів США, що на день звернення до суду становить 42 672 гривням за курсом НБУ ( ар.с.5). Крім того, згідно розписки від 11 жовтня 2018 року [PERSON] зобов*язався повернути [PERSON] борг в сумі 363 000 гривень в строк до 16 жовтня 2018 року. У разі несплати суми боргу до вказаної дати відповідача зобов*язаний повернути позивачу суму боргу у розмірі 420 000 гривень. ( ар.с.6). 19 грудня 2019 року [PERSON] направив на адресу відповідача [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 420 000 гривень ( ар.с.7), однак відповідачем позичені кошти не повернуті, договірні зобов*язання відповідечем не виконані. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. З наданої позивечми розписки вабчапється, що між сторонами був укладений договір позики від 25 березня 2018 року, згідно якого позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] позику у сумі 88 740 гривень ( еквівалент 3400 долаірв США на момент укладення угоди), зобов*язавшись повернуті позичені кошти в строк до 24 червня 2018 року. ( ар.с.4). Згідно умов розписики від 25.03.2018 року та договору позики від 25.03.2018 року за користування грошовими коштами в сумі 88 740 гривень відповідач зобов*язався сплатити вісотки в розмірі 1 600 доларів США, що на день звернення до суду становить 42 672 гривням за курсом НБУ ( ар.с.5). З розписки від 11 жовтня 2018 року вбачається, що згідно розписки від 11 жовтня 2018 року [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] борг в розмірі 363 000 гривень до 16 жовтня 2018 року включно. У разі невиконання зобов`язання зобов`язувався повернути суму у розмірі 420 000 гривень ( ар.с.6). Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021 року, постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14). Так, зі змісту розписок від 25 березня 2018 року та 11 жовтня 2018 року вбачається факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у борг, на умовах, які сторони зазначили в розписках. Фактично між сторонами було укладено 2 договори позики, а саме від 25 березня 2018 року та від 11 жовтня 2018 року. Факт укладення договору позики від 25 березня 2018 року сторони підтвердили як розпискою, так і Договором( ар.с.4,5), факт укладення договорру позики від 11 жовтня 2018 року підтвердили розпискою. Факт написання розписок та договору саме відповідачем по справі не оспорюється [PERSON] . Право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання підтверджується написаними власноручно [PERSON] розписками, наданими позивачу. Таким чином, дослідивши боргові розписки, а також обставини укладення договорів, їх умови та їх юридичну природу з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд вважає встановленим, що між сторонами було укладено 2 договори позики, за якими зобов`язання щодо повернення боргу відповідачем не було виконано, чим були порушені права позивача, які підлягають судовому захисту. З огляду на те, що розписки та договір підтверджують факт укладення договору позики, в них вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надані позивачем розписки підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково на суму 5 000 доларів США згідно договору позики грошових коштів та розписки від 25.03.2018 року ( ар.с.4,5). Що ж стосується розписки від 11 жовтня 2018 року, то в цій частині відповідач позовні вимоги не визнав, пояснивши, що за цією розпискою фактично кошти йому не передавалися. Розписка лише підтверджувала факт інсування між сторонами договірних відносин, що раніше виникли за попереднім договором позики на підставі розписки та договору від 25 березня 2018 року. Розписка від 11 жовтня 2018 року була написана ним в емоційному пориві на підтвердження позики в сумі 5000 доларів. Відповідач пояснив, що розписка від 11 жовтня 2018 року була пред*явлена позивачем суду, щоб таким чином покарати його за порушення зобов*язань, хоча позивачу відомо, що коштів в сумі 363 000 гривень він не надавав і відповідем ця сума не отримувалась. На підтвердження своєї позиції відповідач надав суду скріншот з листування в соціальній мережі Telegram, де позивач начебто визнає факт фіктивності розписки про борг в сумі 363 000 гривень. Однак з наданого відповідачем листування між сторонами в соціальній мережі Telegram не випливає, що кошти в сумі 363 000 гривень не передавались відповідачу, а розписка носить фіктивний характер. Разом з тим, позиач категорично заперечував позицію відповідача, пославшись на факт написання розписки як на підтвердження отримання відповідачем зазначених в розписці коштів. Коментуючи надане відповідачем листування між сторонами в соціальній мережі Telegram, позивач зазначив, що в листуванні мова йде не про факт отримання чи неотримання 363 000 гривень боргу на умовах, визначених в розписці, а про можливість погашення боргу, тобто при умові повернення грошових коштів він міг би не ставити питання про повернення всієї суми ( а саме процентів і інших штрафних санкцій), зазначених в боргових розписках, однак оскільки відповідачем жодних грошових сум на виконання зобов*язань не надійшло, він повідомив відповідача про свій намір вирішувати справу у суді шляхом стягенння боргу по всіх розписках і договорах позики. Згідно ст.12, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду боргові розписки відповідача, які свідчать про наявність у позивача вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, яке не було виконане відповідачем. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Всупереч положенням ст.12, 81 ЦПК України відповідач не надав суду належних та допустимі докази на підтвердження того, що грошові кошти в сумі 363 000 гривень не були ним отримані від позивача, тоді як розписка відповідача є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов про стягнення боргу за розписками, а саме несплачену суму боргу за договором позики від 25.03.2018 року у розмірі 88 740 гривень та за договором позики від 11.10.2018 року у розмірі 420 000 гривень, а також несплачену суму відсотків за договором позики від 25.03.2018 року у розмірі 42 672 гривні, а всього 551 412 гривень, - підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved