Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

позивач за первісним позовом звернулася в суд із позовом до відповідачів про встановлення факту родинних відносин між нею та її батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], який помер [INFO]; визнання права на спадкування за законом, як спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON]; в порядку спадкування визнання за нею права власності на 1/6 ідеальну частину квартири [ADDRESS], загальною площею 49,3 м.кв. Відповідач [PERSON] заявила зустрічним позов, яким просить визнати за нею право особистої власності на квартиру [ADDRESS]; визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS] та скасування реєстрації проживання [PERSON] за вказаною адресою; усунення перешкод в користуванні належним на праві власності нерухомим майном - квартирою [ADDRESS] шляхом примусового виселення [PERSON] Позивач за первісним позовом свої вимоги мотивує тим, що являючись донькою [PERSON], який помер [INFO], має право на спадкування після його смерті, як спадкоємець першої черги за законом. Вважає, що після смерті батька відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS], і така підлягала спадкуванню в рівних частинах між усіма спадкоємцями першої черги за законом, зокрема нею, матір'ю [PERSON] та сестрою [PERSON] виходячи з наступного. Вказала, що у вказаній квартирі вона стала проживати з моменту її отримання її матір'ю [PERSON] у 1981 році, як членом ЖБК №141. Впродовж наступних років, по листопад 1991 року, відповідач повністю виплатила пайові внески за квартиру, у зв'язку із чим квартира перейшла у її приватну власність. В той же час, оскільки матір перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 1973 року по час його смерті, і пайові внески за квартиру сплачувалися спільними подружніми коштами, а відтак зазначена квартира є спільним подружнім майном, і підлягає поділу на загальних підставах у рівних частках. Таким чином вважає, що на час смерті батька відкрилася спадщина на належну йому на праві власності ? частину квартири [ADDRESS]. Крім цього зазначила, що вона, як спадкоємець батька, спадщину після його смерті прийняла, оскільки на час смерті спадкодавця проживала в квартирі, що перебувала у власності спадкодавця, після смерті і по даний час проживає та зареєстрована за цією ж адресою, вступила в управління спадковим майном. А тому вважає позовні вимоги підставними. Одночасно зазначила, що у зв'язку із розбіжністю в написанні прізвища батька у свідоцтві про її народження та свідоцтві про смерть батька, на даний час вона позбавлена можливості оформити документи про прийняття спадщини через неможливість доведення родинних відносин із батьком, а тому просить також встановити вказаний юридичний факт і визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на належну по закону частку. Відповідач [PERSON] зустрічний позов мотивує тим, що квартира [ADDRESS] є її власністю на підставі свідоцтва про право власності від 01.04.2009 року. Вказана квартира їй була надана у 1980 році, як члену ЖБК №141, пайові внески за цю квартиру вона виплачувала особисто, власними коштами та отриманими коштами від свого батька, а відтак підстав для визнання вказаного нерухомого майна спільним подружнім майном немає. Більш того вказала, що з 1998 року між нею та покійним [PERSON] були припинені подружні відносини, він виїхав на постійне місце проживання в с. Домажир Яворівського району Львівської області, де і помер у 2000 році, а право власності на квартиру вона набула лише у 2009 році після смерті чоловіка, а відтак на час його смерті не могла відкритися спадщина на вказане майно. У зв'язку із наведеним просить визнати спірну квартиру її особистою власністю. Крім цього зазначила, що [PERSON] в квартирі проживала з 1981 року до 1994 року, моменту одруження з [PERSON], після чого переїхала проживати до його батьків. Після розірвання шлюбу позивача, вона надала дозвіл на нетривале проживання доньки у її квартирі, оскільки позивач, оформивши право власності на будинок с. Домажир Яворівського району після смерті [PERSON] та продавши його, повинна була придбати собі житло. Однак в порушення домовленостей, [PERSON] залишилася проживати в квартирі, створювати перешкоди їй, як власнику у користуванні майном, а також перешкоди у проживанні іншої її дочки [PERSON] З приводу цього між ними виникали численні сварки, в процесі яких позивач висловлювала неодноразово погрози, які вона сприймала реально, застосовувала до неї фізичне насильство. Внаслідок конфліктів між ними спричинилися ворожі, неприязні стосунки, подальше спільне проживання в квартирі не можливе, їй як власнику позивач створює перешкоди у користуванні майном, а відтак просить позов задоволити визнавши позивача втратившою право на користування житлом із зняттям з реєстрації за вказаною адресою та виселенням із займаної квартири без надання іншого житла. В судовому засіданні представник позивача, а також допитана в якості свідка позивач [PERSON], первісний позов підтримали з аналогічних мотивів викладених вище, зустрічний позов заперечили. Додатково вказали, що позивачем не пропущено строк звернення з позовом до суду виходячи з того, що позивач тривалий час вважала себе такою, що прийняла спадщину після смерті батька фактично вступивши в управління спадковим майном, а про оформлення відповідачем одноосібно права власності на вказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 2009 року дізналася лише нещодавно влітку 2014 року, в процесі одного із конфліктів з відповідачем, коли та погрожувала її виселити та пред'явила для огляду свідоцтво про право власності на квартиру, де вона стала одноосібним власником житла. Вважають, що оскільки позивач спадщину прийняла, але відповідач без її відома оформила свідоцтво про право власності на всю квартиру і в такий спосіб позбавила її права на частку у спадщині, а вона про порушення свого права дізналася лише влітку 2014року, тому саме з цього моменту починається перебіг позовної давності. Відтак просять суд захистити порушене право позивача на спадкове майно. Крім цього, вважають безпідставними зустрічні позовні вимоги, оскільки за виключенням періоду з 1994 по 1998 роки, починаючи з 1981 року по даний час позивач проживає у спірній квартирі постійно, на даний час із дитиною, а відтак право на користування квартирою не втрачала. Її батько хоча і їздив в с. Домажир Яворівського району Львівської області і періодично там проживав, однак постійним його місцем проживання являлася квартира [ADDRESS], куди він завжди повертався, і вважав її своїм основним житлом. А тому, оскільки вона на час смерті батька проживала за місцем знаходження його майна, і фактично вступила в управління спадковим майном, відтак на даний час являється належним співвласником квартири [ADDRESS], у зв'язку із чим не підлягає виселенню із квартири за жодних умов. При цьому зазначила, що дійсно тривалий час між нею та відповідачами тривають конфлікти, які зумовлені тим, що відповідачі заперечують її право власності та право на користування квартирою, спочатку без жодних підстав переселили її з дитиною проживати в меншу кімнату, а на даний час намагаються її взагалі виселити із квартири. Тому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Також зазначила, що будинок в с. Домажир Яворівського району Львівської області дійсно вона відчужила, однак кошти були в рівних частках поділені між нею та матір'ю, а відтак підстав вважати, що внаслідок реалізації цього нерухомого майна, вона була забезпечена іншим житлом немає. Відповідач [PERSON], її представник в судовому засіданні відносно первісного позову заперечили, зустрічний позов підтримали з аналогічних мотивів. Вважають, що пайові внески виплачені виключно за кошти відповідачки, а тому позивач не могла спадкувати майно, яке не належало її батькові. Додатково пояснили, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними з огляду на те, що з 1994 року по 2007 рік така в квартирі [ADDRESS] не проживала, туди вселилася знову після розлучення з чоловіком у 2007 році. Відтак на момент смерті [PERSON] в квартирі не проживала, а відтак не вчинивши жодних юридично значимих дій для прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], таку не прийняла, своє право на спадкування за законом після смерті батька втратила. Одночасно вважають, що факт реєстрації за місцем проживання та реєстрації батька не може свідчити про те, що позивач вступила в управління спадковим майном після смерті спадкодавця, оскільки на момент його смерті вона із ним не проживала, жодних дій, які б свідчили про фактичне управління та володіння спадковим майном не вчиняла. Крім цього, вважають, що позивач звернулася до суду із даним позовом після спливу позовної давності, яку пропустила без поважних причин, оскільки на момент смерті батька вона була повнолітня, дієздатна та повідомлена про наявність квартири, а відтак порушене на думку її право мала можливість захищати у встановлені законом строки. В той же час посилання позивача на те, що вона не знала про оформлення [PERSON] права власності на квартиру не заслуговують на увагу, і на їх думку лише підтверджують той факт, що позивач насправді не вступила в управління спадковим майном, не цікавилася квартирою. Окрім того, перебіг позовної давності на їх думку почався з часу смерті батька, коли відкрилася спадщина, а не після оформлення свідоцтва про право власності на квартиру відповідачем, про яке позивач знала. А тому до заявлених позовних вимог слід застосувати позовну давність яка пропущена позивачем без поважних причин. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 18.03.2015 року у вирішенні спору поклалася на розсуд суду, в іншому судовому засіданні 27.04.2015 року позов заперечила, пояснила, що у 1990-их роках вона була малолітньою, а відтак погано пам'ятає обставини проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS], вона періодично проживала, періодично ні, на час смерті батька, чи проживала позивач у квартирі не пригадує. Однак вказала, що на даний час дійсно між матір'ю [PERSON] та позивачем [PERSON] існують неприязні відносини, вони часто конфліктують, позивач інколи застосовувала фізичне насильство до матері, у зв'язку із цим вважає, що їх треба розселити. Крім цього переконана, що квартира є власністю матері, яка вправі розпоряджатися нею на власний розсуд. Вказала, що за свого життя батько теж вважав квартиру власністю [PERSON], а тому вказане майно не є об'єктом спадкування після смерті [PERSON] В останнє судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи була належно повідомлена під розписку в попередньому засіданні, причин неявки суду не повідомила, а відтак суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши в якості свідка позивача [PERSON], та інших свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд первісний позов [PERSON] задовольняє, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовляє з таких підстав. Як вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.72), [PERSON] помер [INFO]. Згідно із свідоцтвом про народження від 15.11.1974 року (а.с.8) вбачається, що батьками [PERSON]., [INFO] вказані [PERSON] та [PERSON] Згідно з актовим записом від 04.05.1994 року №799 (а.с.52), внаслідок укладення шлюбу [PERSON]. змінила прізвище на [PERSON] Не зважаючи на наявну розбіжність у написанні прізвища у наведених документах, суд переконаний що в них йде мова про одну і ту особу [PERSON], батька позивача, оскільки факт їхнього перебування у родинних відносинах визнаний сторонами у судовому засіданні, зокрема матір'ю позивача [PERSON] та рідною сестрою [PERSON], а відтак в силу ч.1ст.61ЦПК України не підлягає доказуванню. Крім цього, такий підлягає встановленню в судовому порядку, оскільки необхідний позивачу у випадку оформлення документів про прийняття спадщини після смерті батька. В частині позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права на спадщину після смерті батька [PERSON] суд виходить з наступного. Як вбачається із довідки з місця проживання (а.с.6) в квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані з 29.04.1981 року позивач [PERSON] та її матір [PERSON], крім цього в квартирі з 14.04.1983 року зареєстрована [PERSON], а також син позивачки [PERSON] 1996 року народження з 25.03.1996 року. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 01.04.2009 року, виданого на підставі наказу управління комунальної власності від 01.04.2009 року №755-Ж-Л (а.с.11), зареєстрованого в Реєстрі права власності на нерухоме майно 26.08.2009 року за №28117285 (а.с.12), квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Однак, позивач звернувшись до суду із позовом, вважає, що вказана квартира не є в цілому приватною власністю відповідача [PERSON], так як являється спільним майном подружжя, і її частина в розмірі ? частки належала [PERSON] на момент його смерті, як одному з подружжя. Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються витягом з актового запису від 03.03.1973 року № 616 (а.с.51), відповідач [PERSON] з 03.03.1973 року перебувала у шлюбі з [PERSON] по час його смерті [INFO]. Згідно з довідкою ЖБК №141 від 07.11.2014 року №1 (а.с.7), зазначена квартира [ADDRESS] надана [PERSON], як члену Житлово-будівельного кооперативу №141 в 1980 році, нею сплачувалися пайові внески за квартиру та станом на листопад 1991 року були виплачені у повному розмірі, що становив 5992 крб. Відповідно до п.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст.15 ЗУ «Про власність» (введений в дію з 15.04.1991р.), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] набула право власності на квартиру в житлово-будівельному кооперативі №141 по [ADDRESS] саме в листопаді 1991 року, внаслідок повної виплати пайових внесків за квартиру після набрання чинності Законом України «Про власність», а відтак заперечення відповідача про те, що право власності на квартиру вона набула лише в 2009 році на підставі свідоцтва про право власності не заслуговують на увагу. Більш того, суд враховує, що положення чинного Цивільного кодексу України в частині набуття права власності на нерухоме майно після його державної реєстрації діють лише з 2004 року, і порядок набуття права власності станом на 1991 рік регулювалося положеннями ЦК України 1963 року та Закону України «Про власність». Одночасно встановивши ту обставину, що право власності на квартиру [ADDRESS] відповідачем [PERSON] набуто у листопаді 1991 році, суд враховує, що на момент набуття права власності на спірне майно, і протягом усього періоду сплати пайових внесків з моменту отримання квартири у 1980 році, відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], а відтак вказана квартира є об'єктом спільного майна подружжя, так як за правилами ч.1 ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. А відтак спірна квартира є подружнім майном. Одночасно виходячи з того, що відповідач не довела існування підстав для відступлення від рівності часток в порядку передбаченому ст. 28 КпШС України, суд визнає, що на момент смерті [PERSON], [INFO], йому належало на праві власності ? частина квартири [ADDRESS]. Такий висновок суду є аналогічним правовій позиції Пленуму Верховного Суду України висловленій у п.6 постанови від 18.09.1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» про те, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд враховує, що відповідачем [PERSON] в силу положень ст. 60 ЦПК України не доведено перед судом наведених нею обставин того, що пайові внески за квартиру нею виплачувалися за рахунок особистих коштів, отриманих в дарунок від її батька, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами передбаченими ст.ст. 58,59 ЦПК України. А представлена нею нотаріально посвідчена заява [PERSON] про те, що її чоловіком та одночасно батьком відповідача [PERSON] надавалася фінансова допомога дочці для виплати пайових внесків по квартирі (а.с.80) не може бути визнана судом в якості належного доказу, оскільки не містить в собі жодної інформації про порядок, розмір та період передання коштів відповідачу [PERSON] від її батька, а також про їх цільове призначення, і що дійсно такі кошти були використані в подальшому відповідачем для сплати пайових внесків. Також суд не бере до уваги посилання відповідача на ту обставину, що з 1998 року вони з [PERSON] фактично припинили подружні відносини, і він проживав в с. Домажирів Яворівського району Львівської області, оскільки право власності на спірне нерухоме майно ними набуто в листопаді 1991 року. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються витягом із актового запису про смерть (а.с.53) [PERSON] періодично проживав та помер в с. Домажир Яворівського району Львівської області, однак постійним його місцем проживання значиться за адресою: [ADDRESS], і саме на ці обставини відповідач вказувала здійснюючи реєстрацію смерті [PERSON] На підставі наведеного суд приходить до висновку про безпідставність зустрічного позову в частині визнання одноосібного права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON], так як встановлено, що вказана квартира являється об'єктом спільної подружньої власності кожен із учасників в якій мав рівні права у власності на це майно. Таким чином, установивши, що з листопада 1991 року [PERSON] володіючи необхідним обсягом прав власника на ? частину квартири [ADDRESS], суд вважає на момент його смерті [INFO] відкрилася спадщина на вказане спадкове майно, порядок прийняття якої регулювався положеннями чинного на той час Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ч.1 ст.525 ЦК України 1963 року). Відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК України 1963 року було визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до п.1 ч.1, ч.2 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Як встановлено безспірно в судовому засіданні, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] являються його дружина [PERSON], та двоє дітей [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] обґрунтовуючи свої вимоги про прийняття спадщини після смерті батька, вказує на те, що вона проживала за місцем знаходження спадкового майна на час відкриття спадщини та була зареєстрована за цією адресою, а тому фактично вступила в володіння спадковим майном. Відповідачі заперечуючи первісний позов в цій частині вважають, що позивач спадщину не прийняла, оскільки не вчинила жодних дій, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, зокрема і через те, що з 1994 року по 2007 рік позивач у спірній квартирі не проживала. Однак, відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із представленої позивачем довідки з місця проживання (а.с.6), позивач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 29.04.1981 року. Крім цього, допитані в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача в якості свідків позивач [PERSON], її колишній чоловік [PERSON] суду показали, що дійсно на момент смерті [PERSON], [INFO] позивач проживала в квартирі [ADDRESS]. Зокрема свідок [PERSON] суду показав, що перебував у шлюбі із [PERSON] з 1994 року, після укладення якого по 1996 рік їх сім'я проживала у його батьків, а після народження дитини по 1998 рік в орендованій квартирі. У 1998 році після погіршення матеріального становища вони були вимушені переїхати проживати в квартиру батьків позивача за адресою: [ADDRESS], де проживали у великій кімнаті до 2002 року. Після цього, внаслідок погіршення відносин між ним та [PERSON] їхні подружні відносини припинилися, він переїхав проживати до своїх батьків, а в 2007 році вони розлучилися. Аналогічні покази дала суду і допитана в якості свідка позивач [PERSON], яка вказала, що за період з 1980 року по даний час в спірній квартирі не проживала лише період з 1994 року по 1998 року, з 1998 року постійно використовує дану квартиру в якості житла, після смерті батька із заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки вважала, що проживаючи в квартирі фактично вступила у володіння спадковим майном. В той же час відповідачі у жодний встановлений законом спосіб, наведені позивачем обставини прийняття спадщини після смерті батька не спростували, як і не обґрунтували належними та допустимим доказами своєї позиції стосовно того, що позивач в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини не вступила в управління або володіння спадковим майном. Більш того, їхні посилання на ту обставину, що позивач в квартирі не проживала з 1994 року по 2007 рік не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними доказами, і крім цього на запитання головуючого у справі, в судовому засіданні самі ж відповідачі не змогли підтвердити факт не проживання позивача у квартирі на час смерті [PERSON] Також суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON] та її представника на ту обставину, що на їх думку допитаний в судовому засіданні в якості свідка, син позивача [PERSON], підтвердив факт не проживання позивача в спірній квартирі на час відкриття спадщини, оскільки в загальному показання свідка є чіткими та послідовними щодо обставин його проживання із матір'ю з моменту народження спочатку в орендованій квартирі, а згодом в спірній квартирі, та такими, що відповідають показам інших свідків. В частині точних дат переїзду із орендованої квартири в квартиру [ADDRESS] суд його покази не бере до уваги, оскільки на той час він був малолітньою дитиною, а відтак виглядає сумнівною його фізіологічно-психологічна можливість пам'ятати точні дати з приводу подій, що мали місце в його житті у віці 4-6 років. За таких обставин суд вважає доведеним, що позивач на час відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном, будучи зареєстрованою та постійно проживаючи в квартирі [ADDRESS], а відтак виходячи із принципу рівності часток спадкоємців у спадщині, слід позов задоволити та визнати за нею право власності на 1/6 частину вказаної квартири. При цьому доводи відповідача [PERSON] про те, що позивач не вступила у володіння спадковим майном, так як не несла витрат по оплаті за житло і вони були стягнуті на підставі рішення суду та оплачені виключно нею не заслуговують на увагу, оскільки за рішенням судів витрати по утриманні квартири стягнуті з усіх осіб, в тому числі і позивача. Позивач ствердила, що свою частку по оплаті коштів за квартиру вона передавала матері, тоді відносини у них були добрі і жодних суперечок з приводу оплати житла в такий спосіб не було. Задовольняючи первісний позов в цій частині, одночасно суд погоджується із доводами позивача про те, що строк звернення із позовом в суд нею не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналася влітку 2014 року, а відтак саме з цього часу починається перебіг позовної давності. А тому заява про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні вимог позивача за спливом позовної давності слід відхилити з таких підстав. Дійсно, у відповідності до положень ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до положень ч.1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також суд враховує, що правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, яка підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України визначено, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] суду показала, що вважаючи себе співвласником квартири [ADDRESS], право власності на яку вона набула після смерті батька в порядку спадкування, вона через відсутність матеріальної можливості не займалася оформленням документів про право власності на спадкове майно, однак здійснювала усі права та обов'язки щодо об'єкта права власності. Про видачу свідоцтва про право власності на квартиру від 01.04.2009 року вона дізналася лише в 2014 році, в ході одного із конфліктів з відповідачем [PERSON], коли та її ознайомила із вказаним правовстановлюючим документом. До 2013 року вони із відповідачами мирно проживали в квартирі, конфліктів між ними не було, її право на частку у квартирі та проживання тут із сином ніхто не оспорював. При цьому вперше виник конфлікт із відповідачами в 2013 році коли без її відома та згоди відповідачами їх із сином переселено в іншу кімнату. Вказані обставини підтвердив судовому засіданні і свідок [PERSON], син позивачки, який суду показав, що проживає в квартирі [ADDRESS] разом із матір'ю. До 2013 року вони займали велику кімнату у квартирі, і жодних конфліктів між ними та відповідачами не було. Після того, як без отримання їхньої згоди відповідачі пересилили їх у меншу кімнату у 2013 році, між матір'ю та відповідачем [PERSON] виник конфлікт, вони часто сварилися, і в 2014 році, під час однієї із сварок відповідач стала погрожувати позивачу виселенням показавши при цьому наявне у неї свідоцтво про право власності на квартиру. Крім цього, як вбачається із довідки ЛКП «Дім» від 28.04.2015 року (а.с.93) з місця проживання про склад сім'ї та прописку, квартира [ADDRESS] числиться як кооперативна, а свідоцтво про право власності на квартиру в ЛКП «Дім» відсутнє. Також, відповідач [PERSON] даючи пояснення в судовому засіданні визнавала, що до 2013 року конфліктів між нею та позивачкою не було, про обставини оформлення права власності на спірну квартиру виключно за собою, вона позивача не повідомляла. Долучений до матеріалів справи висновок судово-медичної експертизи від 20.11.2009 року, яким відповідач доводить наявність вже на той час конфлікту не приймається судом як беззаперечний доказ того, що конфлікт між позивачем і відповідачем виник через оформлення права власності на квартиру оскільки за висновком експертизи тілесні ушкодження мали місце 14.01.2009 року, а свідоцтво про право власності на спірну квартиру відповідач отримала значно пізніше - у квітні 2009 року. При цьому суд надає віри показанням позивача про те, що вона не знала про існування правовстановлюючих документів на спірну квартиру, оскільки передача квартири у власність відповідачу дійсно була здійснена без її участі і відома. За таких обставин суд приходить до висновку, про те, що позивач звернувшись до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно без пропуску позовної давності, так як на час відкриття спадщини вона її прийняла фактично вступивши у володіння спадковим майном - квартирою [ADDRESS], а про порушення своїх майнових прав шляхом оформлення відповідачем [PERSON] права власності на вказану квартиру в цілому у 2009 році дізналася лише в 2014 році, оскільки участі в оформленні майнових прав не брала і об'єктивної можливості знати про виготовлення правовстановлюючих документів відповідачем не мала. А відтак порушене майнове право позивача підлягає захисту судом шляхом задоволення її позову. В той же час зустрічний позов [PERSON] в частині вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS] та скасування реєстрації проживання [PERSON] за вказаною адресою; усунення перешкод в користуванні належним на праві власності нерухомим майном - квартирою [ADDRESS] шляхом примусового виселення [PERSON] є безпідставним, оскільки судом встановлено, що позивачу [PERSON] з моменту відкриття спадщини [INFO] належить на праві власності 1/6 частини вказаної квартири, а відповідно до змісту права власності закріпленого у ст.ст. 317, 319 ЦК України, позивач вправі на власний розсуд, не порушуючи інтереси інших співвласників користуватися належним їй майном, в тому числі проживати та користуватися квартирою [ADDRESS], і не може бути позбавлена цього права на вимогу іншого співвласника. А наведені відповідачем обставини побиття позивачкою [PERSON] її та порушення звичних для неї умов проживання не може бути підставою для застосування до позивача такого виду цивільної відповідальності як виселення із житла, співвласником якого вона являється, як такий що не передбачений законом. А тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за його безпідставністю. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у справі покласти в рівних частках на відповідачів [PERSON] та [PERSON], а судові витрати за зустрічним позовом покласти на відповідача [PERSON] стягнувши їх в дохід держави.

Outcome: approved