Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернулась до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дітей з нею посилаючись на те, що з 27.10.2006 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем, від якого мають спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . На початку серпня 2017 року вона звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу. Починаючи з 29.05.2017 року вони з відповідачем разом не проживають, діти проживають з нею. Вважає, що діти мають проживати саме з нею, оскільки вона є відповідальною, користується повагою та авторитетом, за будь-яких обставин проявляє витримку, не розгублюється, життєрадісна та оптимістична. Має достатній рівень матеріального забезпечення, забезпечена житлом. Обов`язки щодо догляду за дітьми виконує на високому рівні. В той же час, вважає, що проживання дітей з відповідачем погано вплине на їх розвиток та може призвести до емоційних розладів, оскільки він не здійснював раніше належного догляду за дітьми, ухилявся від виконання власних батьківських обов`язків. Проживати з батьком діти відмовляються. Відповідач проживає у невеликій двокімнатній квартирі разом з матір`ю, якій належить дане помешкання. Він майже не буває вдома і не має достатньої кількості вільного часу, бажання, здійснювати вихонання дітей на належному рівні. Позивач за зустрічним позовом звернувся до суду із позовною заявою про визначення місця проживання дітей з ним посилаючись на те, що на його думку діти мають проживати з ним, оскільки він має достатній та стабільний дохід, працевлаштований - займає посаду лікаря-хірурга, тоді як мати дітей є студенткою, самостійного доходу не має. Він в добровільному порядку сплачує аліменти на утримання дітей. Спиртними напоями він не зловживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно. В квартирі де він проживає, створено умови для належного проживання дітей. З самого народження дітей він належно про них піклувався, матеріально забезпечував, однак відповідач чинить йому перешкоди в спілкуванні з дітьми. В судовому засіданні позивач за первісним позовом заявлені вимоги підтримав, в задоволенні зустрічного позов упросив відмовити. Зазначив, що з травня 2017 року сторони проживають за різними адресами, діти проживають з матір`ю в трикімнатній квартирі, яка належить матері позивачки. Було визначено порядок зустрічей дітей з батьком, якого позивачка дотримується. Є рішення суду щодо участі баби та діда. Був період - більше року коли відповідач не сплачував аліменти на дітей. З боку відповідача були порушення щодо виховання дітей. Позивач за первісним позовом пояснювала, що вона з дітьми проживають в трикімнатній квартири, де вони мають окрему кімнату. Зазначила, що дійсно вона навчалась з 2015 року на стаціонарі, та не працювала. На даний час вона працює в лікарні, та має приблизно 70 годин на місяць. В червні 2017 року діти були на оздоровленні. В літку 2017 року вона надала номер рахунку для сплати коштів на утримання дітей. Представник позивача за зустрічним позовом заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, та відмовити за первісним позовом. Просив критично поставитись до висновку служби щодо місця проживання дітей. Зазначив, що діти з народження проживали з батьками в квартирі по [ADDRESS] , де зареєстровані до цього часу. Батько має всі можливості утримувати, доглядати дітей. З січня діти жили з батьком та бабусею. В даній квартирі дві кімнати, діти жили з бабусею, яка їх доглядала. 29.05.2017 року позивачка забрала дітей без згоди батька. 11.02.2018 року Служба видала розпорядження щодо зустрічей батька з дітьми. Вважає, що позивачка маніпулює дітьми. В травні 2021 року постановлено рішення про участь батька у вихованні дітей. Представники третіх осіб не з`явились, про день, час та місце розгляду справи сповіщались згідно норм процесуального законодавства. В суді були допитані свідки позивача за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що сторін знає давно. З чоловіком позивача бачилась роки 3 тому, коли вони (сторони) жили разом. Відношення дітей до батька їй невідоме, матір вони люблять, вона виконує свої батьківські обов`язки, вони відвідують гуртки, граються на майданчиках. Діти хочуть більше спілкуватися з мамою та батьками позивачки. Десь за рік до розлучення сторін з відповідачем спілкувалась, часто бувала у них на вихідних. Маму відповідача бачила, однак в їх стосунки не вмішувалась. Самого відповідача бачила рідко, він був на роботі, про його ставлення до дітей поганого сказати не може. Діти проживають в окремій кімнаті, мають два ліжка, іграшки. Позивачка в окремій кімнаті, в третій кімнаті проживає її брат з дружиною. Позивач працює в школі півдня, та ще в лікарні. Як часто вона працює по суботам їй не відомо. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, зазначила, що коли сторони придбали квартиру, відповідач змінився, додому приходив пізно, коли діти вже спали. Він грався в телефоні, був залежний від ігор. Коли вони розлучилися, відношення до дітей відповідача змінилось. Внучка ходить на футбол, а онук на гімнастику. Коли онук був з батьком на виставці, отримав стрес, батько на нього психологічно тиснув. Онук казав, що батько його не любить. Діти забезпечені всім, їх мати за ними доглядає, утримує, вони відвідують гуртки. Був період, коли з дітьми була няня. На даний час в її квартирі проживає позивачка з дітьми, та її син з дружиною. Планували продати цю квартиру, тому прописали дітей до батька. В квартирі по [ADDRESS] діти не проживають роки чотири. Коли відповідач хотів поїхати з дітьми на відпочинок, онук відмовся, тоді вона сказали відповідачу їхати лише з дітьми, без його нової дружини (дівчини). З відповідачем у нею стосунки нормальні. Вона проживає в Черкаській області. Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Матеріали справи зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 15.08.2017 року. 18.08.2017 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями, визначеного головуючого суддю - Астахову О.О. 08.09.2017 року здійснено запит щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідача. 15.09.2017 року надійшла відповідь. Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року відкрито провадження у справі. 21.05.2018 року надійшов висновок Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. 14.02.2018 року надійшов відзив на позовну заяву. 14.02.2018 року надійшла зустрічна позовна заява. 29.11.2018 року призначено справу до судового розгляду. Згідно Розпорядження керівника апарату Коровича О.С. від 20.05.2020 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з припиненнями повноважень судді Астахової О.О. 20.05.2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, визначено головуючого суддю - Чех Н.А. Ухвалою від 29.10.2020 року залучено до участі у справі Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 09.06.2021 року надійшов висновок Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. 18.06.2021 року надійшов висновок Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації. В суді встановлено, що з 27.10.2006 року сторони перебували в шлюбі. Мають спільних дітей - доньку [PERSON] , та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до Висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 107-40/3395 від 16.05.2018 року комісія вважає рекомендувати визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . В висновку вказано, що діти емоційно прив`язані до матері. У Висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 107-40/2952 від 24.05.2021 року комісія підтримала попередній висновок про визначення місця проживання дітей, та вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Згідно Висновку Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 103/4823/41/3 від 14.06.2021 року комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати своїх дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, готувати їх до праці. Батьки повинні матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно зі статтею 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 року зазначено, що суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має врахувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вивчивши надані сторонами докази по справі, суд дійшов висновку, що з урахуванням інтересів малолітніх дітей слід визначити їх місце проживання з матір`ю, у зв`язку з чим вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та доведеними. Судом враховується і те, що за час знаходження справи в суді, було визначено час, порядок зустрічей батька з дітьми, що сторонами виконується по цей час, як вони пояснили в суді. Вимоги позивача за зустрічним позовом є недоведеними та необґрунтованими, що дає підстави для відмови в їх задоволенні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: approved