Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Креді [PERSON]» про визнання правочину удаваним, покликаючись на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №127/722279 від 28.08.2008 року про надання кредиту в розмірі 27926,14 доларів США на строк 48 місяців для придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,2 % річних. Вважає вказаний договір удаваним з наступних підстав. Відповідно до п.2.1.1-2.1.3 спірного договору він повинен був отримати кредит в готівковій формі, шляхом зняття грошових коштів з поточного рахунку через касу Банку. Одночасно з отриманням кредиту в готівковій формі Позичальник здійснює обмінну операцію іноземної валюти на гривню в Банку, після чого кредитні кошти в гривневому еквіваленті зараховуються на поточний рахунок Позичальника та в безготівковій формі перераховуються на рахунок продавця. Стверджує, що при отриманні кредиту, грошові кошти йому не були надані, а перераховувалися Банком на розрахунковий рахунок ТзОВ «Компанія АРВ». Крім того, стверджує, що при отриманні кредиту він не був повідомлений про сукупну вартість кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, не було повідомлено абсолютне значення подорожання кредиту, не надано інформацію щодо методики яка використовувалася Банком. Просить суд визнати кредитний договір №127/722279 від 28.08.2008 року, укладений між [PERSON] та АТ «Індекс» правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]» удаваним правочином; визнати кредитний договір №127/722279 від 28.08.2008 року, укладений між [PERSON] та АТ «Індекс» правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]», укладеним в національній валюті України в сумі 135321,70 грн., на умовах визначених в договорі; визнати недійсним Додаток 1 до кредитного договору №127/722279 від 28.08.2008 року (графік погашення заборгованості за кредитним договором). Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, 28.03.2016 року подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. Крім того, через канцелярію Галицького районного суду м.Львова 28.03.2016 року представником відповідача подано письмові заперечення та заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підтсав. Судом встановлено, що 28.08.2008 року між акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» правонаступником якого є відповідач публічне акціонерне товариство «Креді [PERSON]», як кредитодавцем, та [PERSON] позичальником, укладено кредитний договір 127/722279, згідно з яким [PERSON] надав [PERSON] кредит в сумі 27\~926,\~14 долар США на строк з 28.08.2008 року до 27.08.2015 року для придбання автомобіля марки «SSANG YONG» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,2 % річних (а.с.5-7). Згідно п.1.1 Договору, позичальник повертає кредит згідно графіку погашення, який є невідємною частиною Договору, згідно п.1.4.1 Договору щомісячно сплачує проценти за користування кредитом в розмірі 13,2 %. Кредит надано Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредиту на купівлю автомобіля SSANG YONG, шляхом перерахування коштів у безготівковій формі. Відповідачем виконано зобовязання щодо видачі позивачу кредитних коштів згідно Договору, що підтверджується заявкою на видачу готівки №1 від 28.08.2008 року та меморіальним ордером від 28.08.2008 року про перерахування у безготівковій формі грошових коштів. Моментом надання кредиту вважається день видачі кредитних коштів (п.2.2 Договору). Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до вимог ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Згідно п.п.3.3.2 Договору позичальник зобовязаний повернути кредит в строки встановлені цим договором. А також сплачувати проценти та комісію. Позичальник сплачує проценти відповідно до розрахунків Банку, щомісяця до 15 числа, кожного наступного за розрахунковим місяця та одночасно з погашенням заборгованості за кредитом (п.2.4). Суд критично оцінює доводи позивача про те, що при отриманні кредиту, йому не було надано грошових коштів, а перераховано їх на розрахунковий рахунок ТзОВ «Компанія АРВ», оскільки як вбачається з матеріалів справи, зокрема платіжного доручення від 28 серпня 2008 року [PERSON] особисто було надано суму кредиту в розмірі 27\~926,14 доларів США. Згідно валютного меморіального ордеру №302 від 28 серпня 2008 позивач здійснив обмін валюти та зарахував до вкладу до запитання суму в розмірі 135\~321,70 грн., після чого перерахував вказану суму ТзОВ «Компанія АРВ», отримавши автомобіль марки «SSANG YONG». Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні кредитного договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. У п. 25 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз'яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Відповідно до ч.1.\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто позивач повинен довести, що за удаваним договором сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними існують інші правовідносини. Однак, позивачем, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності оспорюваного кредитного договору. Крім того, твердження позивача про те, що при отриманні кредиту він не був повідомлений про сукупну вартість кредиту, з урахуванням процентної ставки, абсолютне значення подорожання кредиту та інформацію щодо методики, яка використовувалась Банком, не доведено позивачем, відсутні такі докази і в матеріалах цивільної справи. Натомість згідно Додатку №2 до кредитного договору №127/722279 від 28.08.2008 року [PERSON] було ознайомлено з вказаною інформацією, про що свідчить підпис останнього. Разом з тим, Кредитний договір та додаткові угоди до нього підписані [PERSON] на кожній сторінці. Своїм підписом позичальник підтвердив факт своєї згоди з усіма умовами договору, про що окрім того, свідчить здійснення ним виплат. В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю (далі Декрет КМУ). Статті 47,49 Закону України „Про банки та банківську діяльність визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Як вбачається з матеріалів справи Національний банк України видав ПАТ «Креді [PERSON]» банківську ліцензію №99 від 12.10.2011 року, генеральну ліцензію №99 від 12.10.2011 року на здійснення валютних операцій та дозвіл №99-4 від 09.10.2009 року (а.с….), на підставі яких банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. При укладенні оспорюваного договору сторони передбачали у ньому, усі вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, зокрема умову про валюту кредитування, яка відповідно до п.1.1 Кредитного договору була надана у доларах США. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору та Додатку №1 до нього, відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Посилання позивача як на підставу визнання недійсним Додатку №1 до кредитного договору у звязку із тим, що він не відповідає внутрішній волі позивача і не був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, суд оцінює критично, оскільки такі твердження не доведено позивачем. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Поряд з тим, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до вимог п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, оскільки судом встановлено безпідставність позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Outcome: dismissed