Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить визнати, що позивач виділив належну йому частку з майна, що є у спільній частковій власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: приміщення «1-5», площею 21,3 кв.м., «1-4», площею 17,8 кв.м., «1-3», площею 4,7 кв.м., «1-2», площею 12,0 кв.м., «1-1», площею 5,3 кв.м., підвал, площею 15,7 кв.м., що вказані у технічному паспорті, виданому Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 20 березня 2003 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі договору дарування від 26.02.2008 року, позивач є власником 27/100 ідеальних частин будинку [ADDRESS] . Крім того, разом з відповідачем є співвласником земельної ділянки площею 0,0903 га, на якій розташований цей будинок. Він фактично користується зазначеними вище приміщеннями, однак як власник не може одноосібно розпоряджатись своєю власністю. Враховуючи своє право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності звернувся до суду з цим позовом. Відзив на позовну заяву, який би відповідав вимогам ст.178 ЦПК України відповідач не подав. Пояснень щодо позову третя особа [PERSON] не подав. Натомість, позивач долучив доповнення, в яких повідомив про отримання ним письмових пояснень третьої особи, долучивши одночасно копію таких письмових пояснень (а.с.45). Оскільки пояснення третьої особи подані з порушенням вимог ст.181 ЦПК України і безпосередньо від третьої особи суд не отримував жодних письмових пояснень, суд не буде приймати до уваги пояснення третьої особи, які надані позивачем. Позовна заява поступила до суду 11.02.2020 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.02.2020 року, позовну заяву залишено без руху, оскільки така мала ряд недоліків. У заяві про усунення недоліків позивач підтвердив, що предметом позову є виділення майна в натурі. Оскільки недоліки не було усунуто в повному обсязі, в тому числі не було зазначено ціни позову, що в свою чергу, впливало на визначення розміру судового збору, ухвалою суду від 26.02.2020 (а.с.31) позовну заяву повторно залишено без руху. Позивач надав пояснення з приводу ціни позову, після чого ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.03.2020 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В процесі розгляду справи відповідач подав клопотання про залишення позову без розгляду з підстав його невідповідності вимогам процесуального законодавства. Ухвалою суду від 09.11.2020 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, суд залишив вказане клопотання без розгляду. Також, за клопотанням учасників справи суд двічі відкладав її розгляд з метою надання часу на примирення. В судовому засіданні суд роз`яснив сторонам їхні права та обов`язки. Сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Інтереси відповідача представляв адвокат, а відтак, суд в силу вимог ст.221 ЦПК України звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність відповідача з його правами. З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов назустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.01.2021 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Позивач та третя особа особисто приймали участь в розгляді справи. Відповідач також приймав участь у розгляді справи через свого повноваженого представника. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. В судовому засіданні під час виступу з вступним словом позивач підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити, підтвердивши при цьому свій намір виділити частку. Відповідач, а також його представник в останнє судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача скерувала до суду клопотання про відкладення розгляду справи з мотивів зайнятості в іншому судовому засіданні. Вказане клопотання суд відхилив, оскільки представник відповідача не долучив до такого жодних доказів поважності своєї неявки. Третя особа в судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила. З врахуванням обсягу зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, відповідно до ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явилися. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 26.02.2008 року, позивач є власником 27/100 частин будинку [ADDRESS] (а.с.3). Правовстановлюючих документів про власника інших 73/100 частин будинку до матеріалів справи не долучено. У технічному паспорті від 20.03.2003 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.8-13) зазначено, що таким власником є відповідач. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0903 га. Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.5-6), така земельна ділянка на праві спільної власності належить відповідачу і третій особі. Незважаючи на формулювання позовних вимог як під час усунення недоліків позовної заяви, так і під час розгляду справи та в підготовчому судовому засіданні позивач підтвердив, що предметом спору є виділ частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності. Таким чином у справі, яка розглядається має бути вирішено питання можливості виділу частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. В свою чергу, відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Згідно пунктів 2.5, 2.6 цієї Інструкції, 2.5. при підготовці документів про поділ нерухомого майна суб`єкти господарювання проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об`єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально. Після цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1), який містить такі дані: а) кому належить об`єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлювальних документів; в) повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства. Отже, поділ (виділ) майна можливий виключно у випадку, якщо існує технічна можливість утворення двох окремих об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідним висновком, і проводиться такий поділ (виділ) виключно на підставі нотаріально посвідченого договору, укладеного між учасниками спільної власності або ж на підставі відповідного рішення суду. Повертаючись до обставин цієї справи, суд звертає увагу на те, що рішення про виділ частки з будинковолодіння призведе до припинення спільної часткової власності співвласників будинку, після чого належні співвласникам частки повинні стати не просто самостійними об`єктами цивільних прав, а повинні стати ізольованими квартирами. Відповідно, можливість проведення виділу будинку повинен довести саме позивач, який власне, і бажає такого виділу. Згідно ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», квартирою визнається комплекс взаємопов`язаних приміщень, використовуваних для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу або однієї людини, який включає (як мінімум): житлову (житлові) кімнату, кухню, ванну кімнату (душову), вбиральню (або суміщений санвузол), передпокій, комору чи вбудовану шафу. Крім того, відповідно до Таблиці 1 п. 2.22 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», нижня і верхня межа площі однокімнатної квартири становить від 30 до 40 кв.м. Разом з тим, у справі яка розглядається договір дарування, на підставі якого позивач набув у власність 27/100 частин будинку, по-перше, не містить конкретного переліку приміщень, які на підставі цього договору перейшли у власність позивача, а по-друге, ніщо в матеріалах справи не свідчить, що приміщення, про які зазначено в прохальній частині позову становлять 27/100 частин будинку. Зрештою, немає жодного доказу, що існує технічна можливість проведення такого виділу, після чого технічно можливо утворити дві ізольовані квартири. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Всупереч зазначеним нормам у справі яка розглядається, позивач не довів, що існує можливість проведення виділу частки в будинку з подальшим утворенням двох ізольованих квартир. Незважаючи на роз`яснення прав, а також вжиття заходів для примирення сторін позивач так і не долучив до матеріалів справи експертного висновку про можливість виділення частки в будинку, хоча очевидно, для цього не існувало жодних перешкод і по суті, для проведення такого дослідження від позивача вимагалось лише надати експерту доступ до приміщень, які перебувають у його користуванні з подальшим визнанням ідеальної частки таких приміщень. Крім того, він навіть не заявляв клопотань про призначення судової експертизи. З огляду на принцип змагальності, суд не буде самостійно вирішувати питання про призначення експертизи і тому, позовні вимоги про виділ частки визнає недоведеними та у відповідності до вимог ч.4 ст.12 ЦПК України покладає на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних із неподанням суду доказів про можливість виділу частки. Зрештою, якщо припустити, що суд цим рішенням провів би виділ частки, залишається відкритим питання про розмір компенсації та про співвласника, який її повинен сплачувати, оскільки як уже зазначалось вище, ніщо не свідчить про те, що приміщення, зазначені в прохальній частині позову становлять 27/100 ідеальних частин будинку. Крім цього, за змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 05.04.2005). Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Однак, у справі яка розглядається, по-перше, ніщо не свідчить про те, що відповідач заперечує право позивача на виділення частки, а по-друге, що найголовніше, немає жодного доказу що дії або ж бездіяльність відповідача обмежують правомочності позивача як співвласника будинку або ж унеможливлюють користування приміщеннями, які фактично перебувають в його користуванні. Тому, суд у задоволенні позову відмовляє в повному обсязі, а що стосується тверджень позивача про неможливість одноосібно розпоряджатись своєю власністю, звертає увагу останнього, що право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле, а правовий режим спільної власності, повинен враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року) З огляду на факти справи, доводи сторін та згадані вище висновки, суд вважає, що він розглянув основні юридичні питання, порушені у цій справі, та немає необхідності аналізувати будь-які інші аргументи сторін. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову в силу вимог ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно, такі витрати не підлягають відшкодуванню. Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, який також не подав суду доказів про понесені ним судові витрати, та крім цього не повідомляв про їх попередній розмір.

Outcome: dismissed