Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 72 мінімальних заробітних плат на момент ухвалення рішення судом шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України; стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 6270,19 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України; стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь [PERSON] витрати за правничу допомогу у розмірі 19 500 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України; стягнути з Держави Україна в особі Прокуратури Вінницької області та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь [PERSON] витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 10990 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що підставою для звернення до суду стали систематичне, довготривале та грубе порушення чинного законодавства слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області та Могилів-ІІодільської місцевої прокуратури, а також слідчими слідчого відділення Чернівецького відділення поліції Могилів-Подільського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області під час розслідування ними кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за заявами [PERSON] про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, а саме: у кримінальному провадженні № 42016020000000251 від 10 серпня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - кримінальне провадження №42016020000000251), матеріалами досудового розслідування якого були виділені в окремі кримінальні провадження, які були внесені в ЄРДР за №42017020000000229 від 26.06.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (далі - кримінальне провадження №42017020000000229) та за №42017020000000095 від 17 березня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.358, ч.1 ст. 366 КК України (далі - кримінальне провадження №42017020000000095). Так, 22.04.2016 [PERSON] подав заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 4 ст. 358 КК України щодо використання суддею Чернівецького районного суду Вінницької області Цимбалюк Л.П. завідомо підробленого документа під час розгляду цивільної справи, відомості про які були внесені до ЄРДР у кримінальному провадженні №42016020000000251 від 10.08.2016. Згодом, за матеріалами досудового розслідування, які були виділені із цього кримінального провадження, відомості були внесені до ЄРДР 26.06.2017 за №42017020000000229, а досудове розслідування в зв`язку з періодичною заміною слідчих здійснювалось старшими слідчими в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Вінницької області Натальчуком О.С., Бобирем Д.Л. та Броцьким О. М. Досудове розслідування у кримінальному провадженні за №42017020000000095 від 17.03.2017 здійснювалось старшим слідчим СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Ільченком М.О. Процесуальне керівництво у цих кримінальних провадженнях здійснювалось (а фактично - не здійснювалось) прокурором прокуратури Вінницької області Зеленицею Б.В. та прокурором Могилів-Подільської місцевої прокуратури Романюком М.М. За час досудового розслідування було допущено незліченну кількість порушень норм кримінального процесуального законодавства, штучне затягування строків здійснення слідчих та розшукових дій (які практично і не вчинялись), що призвело до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ці злочини, що свою чергу унеможливило застосування покарання до винних у вчиненні цих злочинів осіб. Наведене підтверджується ухвалами слідчих суддів, постановлених за результатами розгляду неодноразових скарг [PERSON] на дії, рішення та бездіяльність слідчих і прокурорів, а також щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування. Вважає, що істотної моральної шкоди позивачу було завдано, по-перше, незаконними рішеннями слідчого Луценка Р.В. від 18.01.2017 у кримінальному провадженні №42016020000000251 та прокурора Зелениці Б.В. від 18.01.2018 у кримінальному провадженні №42017020000000229 про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим, які були скасовані ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2017 та від 06.02.2018, оскільки такі протиправно позбавили позивача можливості протягом тривалого періоду реалізувати гарантовані йому законом права потерпілого, зокрема давати показання, подавати докази, заявляти клопотання, в тому числі про проведення слідчих (розшукових) дій та брати участь у їх проведенні, оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого та прокурора, одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення, в тому числі і про проведення слідчим та прокурором слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, а також інші права потерпілого, чим порушено вимогам п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Декларацію основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою, прийняту Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН №40/34 від 28.06.1985, а також Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(85)11 та REC (2000) 19 «Щодо положення потерпілого в рамках кримінального права та кримінального процесу» та «Про роль служби публічного обвинувачення в системі кримінальної юстиції». По-друге, істотним порушенням прав та законних інтересів позивача як потерпілого, що також спричинило заподіяння [PERSON] моральної шкоди, є те, що ним ще 05.11.2018 було заявлено клопотання старшому слідчому СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області капітану поліції Ільченку М.О. у кримінальному провадженні №42017020000000095 від 17.03.2017 про призначення почеркознавчої експертизи, яке було задоволене слідчим, однак протягом всього строку тривалості досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні безпідставно не було виконане цим слідчим, хоча про необхідність призначення такої експертизи була надана письмова вказівка процесуальним керівником у цьому кримінальному провадженні - прокурором Романюком М.М., однак контроль за виконанням цієї письмової вказівки процесуальним керівником - прокурором Романюком М.М. здійснено не було, що є грубим порушенням вимог закону та прав і законних інтересів [PERSON] як потерпілого, гарантованих ч. 6 ст. 223, ст. 244 КПК України. По-третє, під час здійснення досудового розслідування у названих вище кримінальних провадженнях [PERSON] неодноразово заявляв клопотання слідчим та процесуальним керівникам про проведення необхідних слідчих (розшукових) дій, які хоча і були задоволені, однак або взагалі не були проведені з участю [PERSON] , що є грубим порушенням вимог ч. 6 ст. 223 КПК України, або були проведені слідчими з порушенням розумності строків досудового розслідування, що підтверджується ухвалами слідчих суддів Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.07.2018 та Вінницького міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2018. По-п`яте, [PERSON] неодноразово скеровував клопотання керівництву прокуратури Вінницької області про відсторонення від процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокурора прокуратури Вінницької області Зелениці Б.В. та прокурора Могилів-Подільської місцевої прокуратури Романюка М.М. через неефективне здійснення ними нагляду за дотриманням законів під час проведення досудового розслідування у названих вище кримінальних провадженнях, а також для вжиття заходів щодо відсторонення від проведення досудового розслідування слідчих Луценка Р.В. , Ільченка М.О. , Бобира Д.Л., Броцького О.М. через неефективне досудове розслідування у названих вище кримінальних провадженнях, однак у задоволенні таких було відмовлено. Пізніше, у відповідях першого заступника прокурора Вінницької області Р.Нікітчина від 23.05.2019 та від 05.07.2019 позивача повідомлено, що місцевою прокуратурою двічі ініціювалося питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого у кримінальному провадженні шляхом направлення вказівок про проведення службових перевірок до СУ ГУНП у Вінницькій області, однак жодних передбачених законом заходів для відсторонення слідчого Ільченка М.О. та процесуального керівника - прокурора Романюка М.М. через неефективне досудове розслідування ні керівництвом Могилів-Подільської місцевої прокуратури, ні керівництвом прокуратури Вінницької області вжито не було, і названі вище слідчі та прокурори впродовж усього строку досудового розслідування, яке триває вже майже чотири роки, продовжували порушувати вимоги закону, а також права та законні інтереси позивача як потерпілого. Впродовж усього строку тривалості досудового розслідування у названих вище кримінальних провадженнях були неодноразово скасовані ухвалами слідчих суддів як незаконні та необґрунтовані постанови слідчих Луценка Р.В., Ільченка М.О., Броцького О.М. Цими слідчими, а також процесуальними керівниками - прокурорами Зеленицею Б.В. та Романюком М.М. умисно затягувались строки досудового розслідування у названих вище кримінальних провадженнях, безпідставно не проводились необхідні слідчі (розшукові) дії, внаслідок чого закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності винних у вчиненні вказаних злочинів осіб. Однак керівництвом прокуратури Вінницької області не було вжито жодних передбачених законом заходів для відсторонення названих вище слідчих через неефективне здійснення досудового розслідування і притягнення їх до дисциплінарної відповідальності за допущені порушення вимог закону, що свідчить про неналежне виконання названими вище службовими особами, як прокурорами вищого рівня, покладених на них законом обов`язків, потурання прокурорам нижчого рівня та слідчим у названих вище кримінальних провадженнях у допущених ними грубих порушеннях вимог закону та прав і законних інтересів позивача як потерпілого. По-шосте, про незаконність рішень службових осіб прокуратури Вінницької області, а саме: начальника управління прокуратури Вінницької області Я. Карлащука, заступника прокурора Вінницької області О. Янківа, заступника начальника відділу прокуратури Вінницької області Б. Зелениці, заступника начальника відділу прокуратури Вінницької області В. Собчука, начальника відділу прокуратури Вінницької області Є. Братанюка, начальника відділу прокуратури Вінницької області О. Попеска, першого заступника прокурора Вінницької області Р. Нікітчина, керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури Є. Кравченка, заступника керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури В. Грималюка свідчать відповіді на скарги [PERSON] на незаконні та необґрунтовані постанови слідчих Ільченка М.О., Броцького О.М. про закриття кримінального провадження, які були надіслані позивачу у формі листів-повідомлень про відмову у задоволенні таких скарг, що є грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав і законних інтересів позивача як потерпілого. По-сьоме, ухвалою слідчого судді Шаргородського районного суду Вінницької області Войнаровського І.В. від 19.07.2018 була задоволена скарга [PERSON] про порушення розумних строків досудового розслідування слідчим Ільченком М.О. та прокурором - процесуальним керівником Романюком М.М., а також ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області Чернюка І.В. від 16.10.2018 була задоволена скарга про порушення розумних строків досудового розслідування слідчим Бобирем Д.Л. та прокурором - процесуальним керівником Зеленицею Б. В. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 36 КПК України, саме названі вище службові особи органів прокуратури, як прокурори вищого рівня, наділені повноваженнями скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих та прокурорів нижчого рівня, однак безпідставно відмовивши у задоволенні усіх скарг [PERSON] на незаконні та необґрунтовані постанови слідчих про закриття кримінального провадження, вони ухилилися від виконання покладених на них законом процесуальних обов`язків, порушивши цим самим засади верховенства права, законності, публічності, розумних строків досудового розслідування. По-восьме, безпідставні відмови названих вище службових осіб у задоволенні скарг [PERSON] на постанови слідчих про закриття кримінального провадження змусили позивача затрачати час і кошти на звернення із скаргами до суду та вищестоящих органів на незаконні і необґрунтовані постанови слідчих про закриття кримінального провадження, а також на недотримання розумних строків досудового розслідування до слідчих суддів, що призвело до затягування названими вище слідчими та прокурорами строків досудового розслідування, неможливості ефективної реалізації і захисту порушених прав та законних інтересів позивача як потерпілого протягом тривалих строків, а також до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності винних у вчиненні кримінальних правопорушень осіб, щодо яких здійснювалися кримінальні провадження. Розуміючи, що справедливості від правоохоронних органів позивачу не добитись, він змушений був звернутись також до депутатів різних політичних партій та голів фракцій, які у свою чергу неодноразово направляли відповідні депутатські звернення щодо стану досудового розслідування у згаданих вище кримінальних провадженнях, однак досі такі звернення завершуються відписками з боку процесуальних керівників та прокурорів вищого рівня Генеральної прокуратури, і прокуратури Вінницької області та Могилів-Подільської місцевої прокуратури. Наведені вище протиправні рішення, дії та бездіяльність з боку названих вище службових осіб органів досудового розслідування та прокуратури, які мають систематичний, тривалий характер, викликали у позивача зневіру до правоохоронних органів, втрату надії в об`єктивності та неупередженості досудового розслідування, у справедливості та можливості належного захисту своїх порушених прав як потерпілого з боку названих вище слідчих та прокурорів. Наведене значно посилило моральні (психічні) переживання та страждання, які пагубного вплинули на здоров`я, емоційний стан, працездатність та відносини позивача на роботі та в сім`ї. [PERSON] постійно змушений відволікатись від виконання своїх професійних функцій, докладаючи додаткових зусиль для організації своєї професійної діяльності, особистого та сімейного життя, оскільки постійні звернення з клопотаннями та оскарження неправомірних рішень чи бездіяльності вимагають від нього значних затрат додаткових коштів та часу для їх оформлення та надсилання. Через необхідність постійно зосереджуватись на вирішенні поточних проблем, пов`язаних з оскарженням неправомірних рішень та бездіяльності органів прокуратури та досудового розслідування до суду чи вищестоящих органів, в позивача зовсім не залишалось вільного часу для його сім`ї, виховання та навчання донечок, заняття спортом чи іншим хобі. Посилення моральних, психічних переживань і страждань позивача викликано також і тим, що працюючи викладачем - правником на юридичному факультеті ЛНУ ім. І. Франка, виховуючи у студентів повагу до закону, прав і свобод людини і громадянина, [PERSON] фактично вже більше 4 років не може захистити свої права, порушені тривалою протиправною бездіяльністю та рішеннями органів прокуратури Вінницької області та слідчими Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області, що породжує зневіру в заінтересованості і здатності цих посадових і службових осіб захистити не лише порушені права позивача, а й права усіх громадян України, які звернулись до них за захистом своїх прав і законних інтересів, а також недовіру до правоохоронної системи України взагалі. Маючи такий негативний практичний досвід за наслідками тривалого, протиправно безрезультатного звернення до правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав, позивачу дуже непросто утверджувати у підростаючому поколінні майбутніх юристів віру в верховенство права, справедливість, закон та інші демократичні засади кримінального провадження. Триваюче перебування в стресовому та пригніченому стані посилило моральні переживання і страждання позивача, погіршило стан здоров`я, спричинило гіпертонічне захворювання та тимчасову втрату працездатності. Через це [PERSON] неодноразово звертався за наданням психологічної допомоги до лікаря-психіатра, який окрім психотерапії назначив йому лікування, що вимагало додаткових матеріальних затрат на придбання коштовних заспокійливих ліків, що підтверджується висновком психологічного дослідження від 20.01.2018, довідками лікаря-психіатра від 18.01.2019, від 30.01.2019, від 10.04.2019, від 10.02.2020, від 28.02.2020 та фіскальним чеком з аптеки. Про заподіяння позивачу істотної моральної шкоди протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю службових осіб органів досудового розслідування та прокуратури свідчить також загострення в [PERSON] гіпертонічної хвороби, через яку він був госпіталізований та перебував на коштовному амбулаторному лікуванні протягом тривалого періоду, що підтверджується листком непрацездатності серії АДХ №765201 та чеком з аптечного пункту. Крім того, факт та розмір заподіяної позивачу моральної шкоди є підтвердженим висновком експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи за заявою гр. [PERSON] №512 від 18.02.2020, яким встановлено, що «внаслідок душевних і моральних переживань та страждань, спричинених [PERSON] діями та рішеннями посадових та службових осіб прокуратури Вінницької області та Чернівецького відділу нацполіції у Вінницькій області, які в силу суб`єктивного сприйняття [PERSON] , сприймаються як тривала протиправна бездіяльність, систематичні незаконні рішення та дії, у [PERSON] виникли зміни в емоційному стані індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню як особистості. У випадку встановлення судом дій посадових та службових осіб прокуратури Вінницької області та Чернівецького відділу нацполіції у Вінницькій області як протиправної бездіяльності та незаконних рішень, що спричинило суттєву шкоду [PERSON] , орієнтовно-рекомендований розмір компенсації моральної шкоди становитиме 72 мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення судом». Таким чином, вищенаведене підтверджує заподіяння позивачу істотної моральної шкоди зазначеними в цій позовній заяві незаконними рішеннями, діями, а також тривалою протиправною бездіяльністю названих вище службових осіб органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області та Могилів-Подільської місцевої прокуратури, а також слідчих Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області та стало підставою для звернення до суду для її відшкодування. Крім цього, оскарження неправомірної бездіяльності та рішень посадових осіб прокуратури Вінницької області, Могилів-Подільської місцевої прокуратури, а також слідчих Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області за останні майже 4 роки змусило позивача понести значні витрати на поштові відправлення скарг, клопотань та запитів у вищенаведених кримінальних провадженнях з метою захисту своїх порушених прав. Вказані витрати досудових розслідувань підтверджуються копіями квитанцій та фіскальних чеків AT «Укрпошта» на загальну суму 5464,01 грн. Крім того, як було вказано вище, значне психологічне та моральне виснаження позивача спричинило до виникнення гіпертонічного захворювання, через яке він перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні протягом тривалого періоду, та змушений був понести витрати на ліки в сумі що дорівнює 806,18 грн., що підтверджується чеком з аптеки №342124 на суму 141,60 грн. та чеком №1412496 від 21.11.2019 з аптечного пункту №3 на суму 664,58 грн. Таким чином, загальна сума завданої позивачу матеріальної шкоди (реальні збитки) становить 6270,19 грн., з яких 5464,01 грн. понесені позивачем витрати на поштові відправлення та 806,18 грн. витрати на ліки, які позивачу б не довелось понести, якби не потрібно було оскаржувати вищеописані неправомірні рішення та бездіяльність органів прокуратури та досудового розслідування Вінницької області, а тому останні, так само, як і моральна шкода підлягають відшкодуванню державою. При цьому, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справ №6-501цс17. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Крім того, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Ухвалою судді Жовніра Г.Б. від 09.07.2020 постановлено вказану позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі; з метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочати підготовче провадження у справі; призначити підготовче засідання на 08.09.2020 о 10 год. 00 хв. в порядку загального позовного провадження. 03.09.2020 від Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вважає, що позовна заява є безпідставною та необґрунтованою, оскільки за результатами розгляду скарг [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №42017020000000095 судом такі спочатку було залишено без розгляду, а в подальшому повернуто [PERSON] , а кримінальне провадження на даний час закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, постанова про закриття чинна та не оскаржена. Вважає, що для настання відповідальності за ч. 1 ст.1176 ЦК України необхідно щоб дії правоохоронних органів та суду були незаконними. До того ж деліктна відповідальність за загальними правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Однак, у справі відсутні відомості про визнання неправомірними дій (бездіяльності) посадових осіб правоохоронних органів, зокрема посадових осіб Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області. Частина 7 вказаної статті веде мову про те, що порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється Законом. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди громадянину завданої незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до положень ст.1 вказаного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Відповідно до Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію, в той час як позивач у позові не навів аргументованих доводів та не надав доказів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування та прокуратури фізичного чи психічного впливу щодо нього в ході досудового розслідування кримінального провадження №42017020000000095, що вказувало б на спричинення йому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. У своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що був змушений неодноразово оскаржувати рішення слідчих і прокурорів, що посилило його моральні, психічні страждання і переживання. Водночас Верховний Суд у постанові від 31.07.2020 по справі №686/22133/18 дійшов висновку, що витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реалізацією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Скасування судом постанови про закриття кримінального провадження з процесуальних підстав також не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Так, у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 по справі № 462/6400/18 зроблено висновки, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав. Аналогічна позиція викладена в ухвалі ВС від 19.03.2020 у справі 336/5582/18, постанові ВС від 14.02.2020 у справі № 757/20989/18, ухвалі ВС від 17.04.2020 у справі № 227/4408/19, ухвалі ВС від 29.04.2020 у справі №227/5242/19. Крім того, позивач посилався на розрахунок розміру моральної шкоди на підставі методики професора Ерделевського О.М . Однак інформація з реєстру методик проведення судових експертиз, розміщеного на сайті Міністерства юстиції України, яка є загальновідомою та доступною для кожного громадянина, наголошує, що за прийнятим рішенням з 29.01.2016 застосування методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань розробника професора Ерделевського О.М. , реєстраційний код 14.1.04, на території України припинено. Відповідно висновку експерта № 5215 від 18.02.2020 за результатами проведення судово-психологічної експертизи [PERSON] , психологічні наслідки події, які досліджувались у справі, формалізувались та подавались у математичних одиницях для визначення їх кількісного еквівалента на підставі модифікованої та відкоригованої методики та формули (D = d*fv*i*(l-fs)) A.M. Ерделевського , висновки по якій мають імовірнісний характер та є науковою рекомендацією по визначенню можливого розміру компенсації моральної шкоди. Тому встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями спричинювача шкоди і психологічними стражданнями [PERSON] не є можливими до встановлення правопорушення судом. Враховуючи викладене, відшкодування моральної шкоди у розмірі 72 мінімальних заробітних плат відповідно висновку експерта № 5215 від 18.02.2020, не підлягає стягненню. Щодо відшкодування матеріальної шкоди, то позивачем на підтвердження її розміру долучено копії фіскальних чеків ПАТ «Укрпошта» про відправку листів, однак надані не всі листи, що унеможливлює ідентифікацію їх змісту та приналежності до обставин справи позовної заяви. Тому майнові збитки понесені в результаті відправлення даних листів не підлягають відшкодуванню. 04.09.2020 надійшов відзив на позовну заяву від Прокуратури Вінницької області, у якому відповідач проти задоволення позовної заяви заперечує. Зазначає, що слідчим відділом прокуратури Вінницької області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42016020000000251 від 10.08.2016, розпочатому за заявою [PERSON] про можливе вчинення службовими особами відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кащуком К.Л. і Кузьменком B.C. та суддею Чернівецького районного суду Вінницької області Цимбалюк Л.П. неправомірних дій у ході розгляду цивільної справи №150/544/14-ц, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 364 КК України. За результатами досудового розслідування слідчим прокуратури Вінницької області Луценком Р.В. 21.03.2017 прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яке залишено без змін ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду у справі №127/9212/17 15.05.2017, а остання в свою чергу - ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29.05.2017. Крім цього, першим слідчим відділом СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні 42017020000000229 від 26.06.2017, розпочатому за заявою [PERSON] про можливе вчинення суддею Чернівецького районного суду Вінницької області Цимбалюк Л.П. неправомірних дій, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що суддя Цимбалюк Л.П. неправомірно долучила до справи №150/544/14-ц конверт та опис вкладення поштового відправлення, які були додані до касаційної скарги начальником Могилів-Подільського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Вінницькій області Комасюком P.M. За результатами досудового розслідування слідчим першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, Ковалем І.А. 31.01.2020 прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, з яким заявник погодився, оскільки відомості щодо оскарження такого відсутні. Щодо тверджень [PERSON] про безпідставне затягування досудового розслідування, порушення розумних строків слідчими та прокурорами під час розслідування вказаних вище кримінальних проваджень, то поняття «розумний строк» не має чіткого визначення, оскільки залежить від багатьох чинників. Також ще не склалася відповідна вітчизняна судова практика, завдяки якій можна було б констатувати порушення чи дотримання при прийнятті рішень чи виконанні процесуальних дій розумних строків. У ході розслідування вказаних вище кримінальних проваджень процесуальні дії проводились, а процесуальні рішення приймались у об`єктивно необхідні строки для забезпечення всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. Право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, на думку позивача, у нього виникло на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідування, прокуратури і суду» (надалі Закон), ст. ст. 23, 1167,1174 ЦК України. Позивачем підміняються поняття «моральної» (ст. 1167 ЦК України) та «матеріальної шкоди» (ст. 1166 ЦК України), що свідчить про необґрунтованість позовної заяви в частині стягнення матеріальної шкоди. Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити іі розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Водночас шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. У позовній заяві позивач зазначає про завдання йому моральної шкоди довгим та грубим порушенням чинного законодавства слідчими органів та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області, яка «не піддається точному виміру». Крім цього, Верховний Суд у постанові від 31.07.2020 по справі №686/22133/18 дійшов висновку, що витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реалізацією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є підставою для відшкодування моральної шкоди. У постанові Верховного Суду від 29.11.2019 по справі № 462/6400/18 зроблено висновки, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав. Аналогічна позиція викладена в ухвалі ВС від 19.03.2020 у справі № 336/5582/18, постанові ВС від 14.02.2020 у справі № 757/20989/18, ухвалі ВС від 17.04.2020 у справі № 227/4408/19, ухвалі ВС від 29.04.2020 у справі №227/5242/19. Таким чином позивачем не доведений належними та допустимими доказами факт наявності в рішеннях посадових осіб прокуратури області необхідних елементів складу цивільного правопорушення, а тому вважає, що заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. 17.09.2020 надійшов відзив на позовну заяву з Державної казначейської служби України, у якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Вважає, що КПК України не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування приймати процесуальне рішення про визнання особи потерпілою, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Отже, з цього моменту така особа, за відсутності постанови про відмову у визнанні потерпілим, відповідно до ст. 220 КПК України може вносити клопотання про вчинення процесуальних дій, які мають бути розглянуті. Зокрема, заява про вчинення злочину була подана позивачем 22.04.2016, а постанова слідчого СВ управління прокуратури Вінницької області про відмову у визнанні позивача потерпілим винесена 18.01.2017. Відтак, у період з 22.04.2016 по 18.01.2017 позивач в повній мірі міг користуватися правами потерпілого, визначеними КПК України. Окрім цього, судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були постановлені згадані вище ухвали, не являються достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. Скарги позивача на дії слідчих органів розглянуті судом відповідно до вимог ст.. 303-307 КПК України свідчать про використання позивачем права на звернення до суду в порядку КПК України відносно бездіяльності органів досудового слідства. А винесення зазначених ухвал слідчими суддями не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії органів слідства заподіяли позивачу моральну шкоду. Покликаючись на положення статті 1174 ЦК України як норму матеріального права, на підставі якої позовні вимоги підлягають задоволенню, позивач не представив доказів на підтвердження сукупності необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, що у свою чергу не дає достатніх правових підстав для задоволення позову. Також звертає увагу на той факт, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.20017 у справі №127/3134/17 лише зобов`язано слідчого визнати [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні, однак не визнано його дій чи бездіяльності протиправними. Враховуючи наведене, оскільки обов`язковою умовою відшкодування шкоди, завданої державним органом чи його посадовою або службовою особою є визнання дій незаконними, однак вказані у позовній заяві дії такими не визнані, тому вважає, що відповідно і відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди. 22.09.2020 від представника позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення, у яких зазначає, що слідчим двічі 18.08.2017 та 20.11.2018 з аналогічних підстав приймалися рішення про закриття кримінального провадження №42017020000000229, однак такі були скасовані ухвалами слідчого судді, що спростовує доводи відповідача щодо правомірності закриття вказаного кримінального провадження. Щодо неправомірної постанови про закриття кримінального провадження №42017020000000095, то скарга [PERSON] щодо оскарження такої перебуває на стадії розгляду та ухвалою слідчого судді від 18.09.2020 передано до канцелярії суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу. Посилання відповідача на те, що процесуальні дії проводились, а процесуальні рішення приймались у об`єктивно необхідні строки для забезпечення всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, спростовуються ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 16.10.2018 у справі №127/24182/18 та Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.07.2018 у справі №150/416/17, якими було задоволено скарги [PERSON] на недотримання розумних строків слідчими та прокурорами у кримінальних провадженнях. Ухвалою судді Жовніра Г.Б. від 15.10.2020 постановлено закрити підготовче провадження та призначити до судового розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до Прокуратури Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про відшкодування заподіяної моральної та матеріальної шкоди, на 03 грудня 2020 року о 14 год. 30 хв. 04.02.2021 від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області - Бешлей І. надійшла заява про відвід головуючому судді Жовніру Г.Б., яку ухвалою судового засідання від 12.02.2021 задоволено, а матеріали справи передано для повторного авторозподілу згідно з положеннями ст. 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2021 для розгляду вказаної справи автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Головатого Р.Я. Ухвалою судді Головатого Р.Я. від 01.03.2021 постановлено вказану справу прийняти до свого провадження справу за позовом [PERSON] до Прокуратури Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди; розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання з повідомленням учасників справи на 18.03.2021, яке за клопотанням представника відповідача було відкладено на 28.04.2021. В підготовчому засіданні за клопотанням представника позивача з метою уточнення позовних вимог в судовому засіданні оголошено перерву до 22.07.2021. 19.07.2021 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, яку в підготовчому засіданні прийнято судом. Ухвалою підготовчого засідання від 22.07.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 17.08.2021, яке за клопотанням представника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області було відкладено на 15.09.2021. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві (т.1 а.с.119) та заяві про збільшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.238), а також письмових поясненнях (т.2 а.с.117-124, т.3 а.с.2-3). Представники відповідачів ГУНП у Вінницькій області та Вінницької обласної прокуратури в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву (т.2 а.с.14-17, т.2 а.с.34-62). Представник Державної казначейської служби України на розгляд справи не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З аналізу положень ст.11, 23 ЦК України вбачається, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Разом з тим, ст.56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Судом встановлено та визнано сторонами, що на підставі заяви позивача від 22.04.2016 до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, а саме: у кримінальному провадженні №42016020000000251 від 10 серпня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України, матеріали досудового розслідування якого були виділені в окремі кримінальні провадження, які були внесені в ЄРДР за №42017020000000229 від 26.06.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та за №42017020000000095 від 17 березня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.358, ч.1 ст. 366 КК України, досудове розслідування у яких здійснювалось слідчими прокуратури Вінницької області та слідчими СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області. Як вбачається з матеріалів справи в ході досудового розслідування у вказаних кримінальних провадженнях, слідчими неодноразово приймалися рішення про відмову у визнанні позивача потерпілим, про закриття кримінальних проваджень, однак такі були скасовані ухвалами слідчих суддів від 22.02.2017, 23.11.2017, 06.02.2018, 25.06.2019 (т.1 а.с.32, 33, 34, 45). Крім цього, ухвалою слідчого судді від 16.10.2018 (т.1 а.с.36-37) задоволено скаргу [PERSON] на рішення начальника управління прокуратури Вінницької області від 13.09.2018 про відмову у задоволенні скарги [PERSON] на недотримання розумних строків старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Вінницької області молодшим радником юстиції Бобирем Д.Л. та заступником начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області Зеленицею Б.В. під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №42017020000000229 від 26.06.2017 як незаконне та необґрунтоване. При цьому, зобов`язано начальника управління прокуратури Вінницької області Я. Карлащука, як прокурора вищого рівня, надати процесуальному керівникові у названому вище кримінальному провадженні - прокурору Зелениці Б.В. обов`язкові для виконання письмові вказівки щодо строків вчинення ряду слідчих (розшукових) дій. Крім цього, ухвалою слідчого судді від 19.07.2018 (т.1 а.с.38-40) частково задоволено скаргу [PERSON] та скасовано рішення заступника керівника Могилів-Подільської місцевої прокуратури Грималюка В.В. у формі листа від 16 березня 2018 року за наслідками розгляду скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42017020000000095 від 17 березня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України. Вищенаведене свідчить про тривалу протиправну бездіяльність посадових осіб відповідачів щодо проведення необхідної перевірки заяви [PERSON] про злочини, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальних провадженнях за його заявою, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження, незважаючи на скасування таких рішень слідчими суддями, що демонструє для позивача ігнорування його доводів та дає обґрунтовані підстави вважати про заподіяння цим позивачу моральної шкоди. Не спростовують вказаних висновків доводи представника відповідача Вінницької обласної прокуратури про те, що за результатами досудового розслідування слідчим прокуратури Вінницької області Луценком Р.В. 21.03.2017 прийнято рішення про закриття кримінального провадження №42016020000000251 від 10.08.2016 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яке залишено без змін ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду у справі №127/9212/17 15.05.2017, а остання в свою чергу - ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29.05.2017, оскільки окрім проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні Прокуратурою Вінницької області (зараз Вінницька обласна прокуратура) мало здійснюватись також процесуальне керівництво, зокрема у кримінальному провадженні №42017020000000229, однак вищевказані ухвали слідчих суддів, постановлені за результатами розгляду скарг [PERSON] свідчать про неефективність такого. Необґрунтованими є також посилання відповідачів на відповідну практику Верховного Суду про те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого (прокурора), зокрема про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушенням прав позивача, оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяв [PERSON] про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Вінницька обласна прокуратура (раніше Обласна прокуратура Вінницької області) та Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (дії посадових осіб яких призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. На вказані обставини суди першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Саме такі висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у Постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20), від 01 вересня 2021 року по справі № 545/2344/20 (провадження № 61-9384св21), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Вищенаведене свідчить про те, що відповідачі Вінницька обласна прокуратура (раніше Обласна прокуратура Вінницької області) та Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, працівники яких незважаючи на відповідні судові рішення, не вживали у межах своєї компетенції заходів для забезпечення дотримання вимог чинного законодавства при розгляді заяв та клопотань позивача, не дивлячись на вказівки відповідних рішень судів. Внаслідок таких дій та бездіяльності досудове розслідування, розпочате на підставі заяви [PERSON] тривало роками і остаточне рішення не прийнято навіть на сьогоднішній день, що свідчить про його неефективність. Більше того, як встановлено в судовому засіданні, на даний час закінчились і строки давності притягнення до кримінальної відповідальності винних у вчиненні вказаних у заяві [PERSON] злочинів осіб. Наведені вище рішення, дії та бездіяльність з боку службових осіб органів досудового розслідування та прокуратури, які носили систематичний та тривалий характер, безумовно викликали у позивача зневіру до правоохоронних органів, втрату надії в об`єктивності та неупередженості досудового розслідування, у справедливості та можливості належного захисту своїх порушених прав як потерпілого, посилило моральні (психічні) переживання та страждання, які пагубного вплинули на здоров`я, емоційний стан, працездатність та відносини позивача на роботі та в сім`ї, останній змушений докладати додаткових зусиль для організації своєї професійної діяльності, особистого та сімейного життя. Посилення моральних, психічних переживань і страждань позивача викликано також і тим, що працюючи викладачем - правником на юридичному факультеті ЛНУ ім. І. Франка, виховуючи у студентів повагу до закону, прав і свобод людини і громадянина, [PERSON] фактично вже більше 5 років не може захистити свої права, порушені тривалою протиправною бездіяльністю та рішеннями органів досудового розслідування, у зв`язку з чим позивачу дуже непросто утверджувати у підростаючому поколінні майбутніх юристів віру в верховенство права, справедливість, закон та інші демократичні засади кримінального провадження. Триваюче перебування в стресовому та пригніченому стані посилило моральні переживання і страждання позивача, погіршило стан здоров`я, спричинило гіпертонічне захворювання та тимчасову втрату працездатності, у зв`язку з чим [PERSON] неодноразово звертався за наданням психологічної допомоги до лікаря-психіатра. Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.3, 9 Постанови №4 від 31 березня 1995 року N4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як зазначалося вище, внаслідок тривалої протиправною бездіяльності посадових осіб відповідачів щодо проведення необхідної перевірки заяви [PERSON] про злочини, надмірну тривалість досудового розслідування у кримінальних провадженнях за його заявою, неодноразове прийняття рішень про закриття кримінального провадження, незважаючи на скасування таких рішень слідчими суддями, що демонструє для позивача ігнорування його доводів, останньому завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, а також, з урахуванням глибини душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача 20000 грн. моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення. При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі, вказаному у представленому позивачем висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи за заявою [PERSON] від 18.02.2020 №5215, оскільки в силу вимог статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Як вбачається зі змісту такого, він є умовним та містить висновок лише орієнтовно-рекомендований розмір компенсації моральної шкоди 72 мінімальні заробітні плати та лише у разі встановлення судом дій посадових та службових осіб прокуратури Вінницької області та Чернівецького відділу нацполіції у Вінницькій області як протиправної бездіяльності та незаконних рішень, що спричинило суттєву шкоду [PERSON] . Не знаходить суд підстав і для стягнення на користь позивача майнової шкоди, оскільки всупереч вимогам ст.12, 81 ЦПК України позивачем не представлено належних і допустимих доказів, що така завдана саме відповідачами, що реальний розмір такої становить саме 6270,19 грн., а також, що між діями відповідачів і такою шкодою існує причинно-наслідковий зв`язок. Так, позивач вказує, що загальна сума завданої позивачу матеріальної шкоди (реальні збитки) становить 6270,19 грн., з яких 5464,01 грн. понесені позивачем витрати на поштові відправлення та 806,18 грн. витрати на ліки, які позивачу б не довелось понести, якби не потрібно було оскаржувати вищеописані неправомірні рішення та бездіяльність органів прокуратури та досудового розслідування Вінницької області. При цьому, позивач, зокрема зазначає, що розуміючи, що справедливості від правоохоронних органів позивачу не добитись, він змушений був звернутись також до депутатів різних політичних партій та голів фракцій, які у свою чергу неодноразово направляли відповідні депутатські звернення щодо стану досудового розслідування у згаданих вище кримінальних провадженнях, однак досі такі звернення завершуються відписками з боку процесуальних керівників та прокурорів вищого рівня Генеральної прокуратури, і прокуратури Вінницької області та Могилів-Подільської місцевої прокуратури. В той же час під час розгляду справи судом не встановлено, у який законний спосіб на проведення досудового розслідування могли вплинути депутати різних політичних партій та голів фракцій, витрати на відправлення листів яким поніс позивач. Крім цього, як обґрунтовано зазначає представник ГУНП у Вінницькій області позивачем на підтвердження її розміру долучено копії фіскальних чеків ПАТ «Укрпошта» про відправку листів, однак надані не всі листи, що унеможливлює ідентифікацію їх змісту та приналежності до обставин справи позовної заяви. Не містять матеріали справи належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що необхідність у купівлі вказаних ліків, на підтвердження витрат на які позивачем долучено чеки з аптек, зумовлена саме діями чи бездіяльністю службових осіб відповідачів, тобто причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю останніх і понесеними позивачем витрат на лікування. Відповідно до ч.1, 2 ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Згідно з п.5 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене, оскільки представник позивача до закінчення судових дебатів у справі заявила про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, а тому питання про судові витрати, слід вирішити після ухвалення рішення по суті позовних вимог у судовому засіданні, визначивши позивачу строк для подання доказів щодо розміру судових витрат.

Outcome: partial