Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом та просить визнати за ним право власності на гараж № [NUMBER] обслуговуючому кооперативі «Гаражне товариство «Запотік» по вул.Львівській,111А в м.Великі Мости Сокальського району Львівської області. Свої вимоги мотивує наступним. На підставі рішення сесії Великомостівської міської ради Сокальського району від 06.07.2016р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва гаражу та передачу у власність» позивач зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,0035га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 4624810600:10:005:0120. На виділеній земельній ділянці він побудував гараж лінійними розмірами 4,7м. х 6,80м., загальною площею 32,4м.кв. Адреса розташування: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . За результатами обстеження зроблено висновок, згідно якого даний гараж відповідає вимогам надійності та безпечної експлуатації і встановлена можливість подальшої його експлуатації. Зазначає, що йому у встановленому законом порядку надано земельну ділянку під збудову гаражу, самочинне будівництво даного гаражу не порушує права власності та користування інших осіб, відсутні порушення будівельних норм і правил. Представник позивача - адвокат Чернявський Р.І. в судове засідання не прибув та подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує і просить розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання також не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечив. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Рішенням Великомостівської міської ради Сокальського району від 06.07.2016р. встановлено, що [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва гаражу та передано у власність земельну ділянку площею 0,0035га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 4624810600:10:005:0120. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0035га, яка надана для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 4624810600:10:005:0120. З технічного паспорта від 20.01.2017р. вбачається, що гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] збудований в 2017 році, загальна його площа становить 32,4кв.м, розміри 4,76м х 6,80м. З технічного висновку від 13.12.2019р. вбачається, що архітектурно-планувальні збудованого спірного гаража № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «Гаражне товариство «Запотічок» по [ADDRESS] відповідає вимогам ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», санітарним та пожежним нормам і правилам та легалізація самочинно збудованого гаража є можливою. Також, згідно технічного висновку №198 від 12.12.2019р. встановлено відповідність спірного гаража № [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «Гаражне товариство «Запотічок» по [ADDRESS] вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість подальшої його експлуатації. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Відповідно до п. 3.1. р. ІІІ Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 91 від 24.06.2011р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 р. за № 830/19568 прийняття в експлуатацію об`єктів здійснюється безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами (далі - Інспекції) за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Позивач не може узаконити самочинне будівництво у вищезазначений спосіб, оскільки дія вказаних нормативних актів поширюється на об`єкти самочинного будівництва збудовані до 2009 року. Згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об`єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п`ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів. Судом встановлено, що позивач здійснив будівництво спірного гаражу на земельній ділянці, яка не належала йому на праві власності на час будівництва. Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. Також, під час розгляду справи суду надано висновок, в якому досліджено відповідність будівництва вимогам державних будівельних норм та вимогам надійності і безпечної експлуатації і можливість подальшої його експлуатації. Таким чином, суд дійшов висновку про підставність вимог позивача, так як позивачу надана у власність земельна ділянка під уже збудований спірний гараж та будівництво цього об`єкта нерухомості не порушує права інших осіб.

Outcome: approved