Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визначення часток власників квартири [ADDRESS], встановлення порядку користування цією квартирою. Крім того, просить зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою членам сім'ї позивача. Мотивує позов тим, що він разом з сином, відповідачем по справі, набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що отримали свідоцтво про право власності. Згідно з технічним паспортом, вказана квартира загальною площею 81,8 кв.м розташована на 2- му поверсі 9 поверхового будинку, складається з 4-х кімнат житловою площею 51,1 кв.м, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи. Квартира обладнана двома балконами по 1,8 кв.м. На даний час в даній квартирі проживає лише відповідач. Оскільки позивач є особою похилого віку, інвалідом, тому бажає розпорядитись своєю часткою у вказаній квартирі на власний розсуд. Проте відповідач не хоче в позасудовому порядку визначити частки, тому змушений звернутись до суду. Крім того, позивач, маючи рівні з відповідачем права на користування вказаної квартирою, фактично користується кімнатою площею 11,4 кв.м та кімнатою площею 8,5 кв.м. Користуватись іншими двома кімнатами позивач не може, оскільки відповідач закриває їх на ключ. Загалом, житлові кімнати, що використовуються позивачем складають 19,9 кв.м (38,94% житлової площі), а відповідач - 31,2 кв.м (61,06% житлової площі), що суттєво порушує права позивача. Оскільки квартира була отримана завдяки тривалій праці позивача на будівництві, тому просить встановити порядок користування, виділивши у володіння та користування позивачу житлову кімнату площею 20,4 кв.м з балконом 1,8 кв.м та житлову кімнату площею 8,5 кв.м, у користування та володіння відповідача - житлову кімнату площею 10,8 кв.м та житлову кімнату площею 11,4 кв.м з балконом площею 1,8 кв.м. Приміщення кухні, ванної, вбиральні, коридору, вбудованої шафи, комори в підвалі залишити у спільному користуванні співвласників. Крім того, враховуючи те, що відповідач неодноразово виганяв з вказаної квартири онуків позивача [PERSON] та [PERSON], тому просить в судовому порядку зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні квартирою членам сім'ї позивача та визначеним ним особам. В судовому засіданні позивач, допитаний як свідок, позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Вказав, що квартира отримана внаслідок його довготривалої праці на будівництві на нього, дружину і 3 дітей. Пояснив, що його перша дружина померла, а дві доньки проживають в інших населених пунктах. В подальшому квартира була приватизована на нього та сина. Понад 17 років тому він створив іншу сім'ю, постійно проживає в селі. З відповідачем в нього склались напружені стосунки, оскільки його рідні онуки працевлаштовані у м.Львові і змушені орендувати інше житло, тоді як в нього є у власності квартира, в якій, на думку позивача, можуть і повинні проживати його рідні. Вказав, що відповідач чинить його онукам перешкоди, не впускає їх у квартиру для проживання, тому просить позов задоволити. Одночасно пояснив, що йому перешкоди не чиняться, в нього є ключі від помешкання, в чому саме полягає чинення перешкод онуку [PERSON] у користуванні спірною квартирою йому достеменно не відомо. Представник позивача [PERSON], діючи згідно довіреності, в судовому засіданні позов підтримала, дала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві. Додатково зазначила, шо позивач є інвалідом, квартира отримана завдяки тривалі праці позивача, який бажає укласти угоди стосовно нерухомості і намагається в такий спосіб допомогти своїм онукам. Вважає, що при вирішенні даного спору слід виходити із засад моральності. Відповідач в судовому засіданні не заперечив проти визначення ідеальних часток у спірній квартири. Стосовно встановлення порядку користування та чинення перешкод категорично заперечив. Пояснив, шо після смерті його матері (дружини позивача) батько у 1998 році перейшов постійно проживати в село Звенігород Пустомитівського району Львівської області. У квартирі проживає він з дружиною, донькою і не має іншого житла. У 2005 році за спільною домовленістю він на прохання позивача звільнив останньому кімнати №7 і №8 від особистих речей. В цих кімнатах на час навчання в учбових закладах проживали його племінники. Заперечив чинення позивачу та його онукам перешкод. Зазначає, що дві кімнати, які є у користуванні позивача знаходяться у незадовільному стані, в тому числі внаслідок проживання племінників і їх недбалого відношення, в них на протязі тривалого часу не проводився поточний ремонт. Вказав про незацікавленість позивача у покращенні стану кімнат, реальну байдужість до помешкання. Пояснив, що позивач не дозволяє позбутись непотрібних поломаних речей, які накопичуються в кімнатах, в результаті чого стан кімнат на даний час, на думку відповідача, є неналежним. Тому із запропонованим позивачем порядком категорично не погоджується, оскільки це призведе до порушення його прав, він змушений буде докласти максимум зусиль, нести матеріальні витрати. Просить залишити порядок користування квартирою, який існує понад 10 років. Заслухавши пояснення сторін, заслухавши показання свідків, дослідивши зібрані докази, суд позов задовольняє частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше на встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності двом особам: позивачу і відповідачу. Загальна площа помешкання становить 81,8 кв.м і приватизована згадана квартира згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». (а.с.4) Згідно зі ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Враховуючи те, що розміри часток квартири, яка є у спільній сумісній власності позивача і відповідача не визначені, тому в цій частині слід позов задовольнити і визначити, що кожному із співвласників приватизованої квартири належить по 1/2 частці спірної квартири. Що стосується решти позовних вимог, такі суд залишає без задоволення, виходячи з наступного. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] в рівних частинах є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч.1) і що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч.2). Таким чином встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст.319, 369 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності, при цьому, співвласники майна ([PERSON] та [PERSON].) у аспекті наведених вище норм мають рівні права щодо користування жилим приміщенням. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з технічного паспорта від 16.02.2004, квартира [ADDRESS] загальною площею 81,8 кв.м, складається з 4-х кімнат житловою площею 51,1 кв.м, в тому числі: 1-ша кімната 10,8, 2-га кімната 11,4, 3-я кімната 8,5 кв.м, 4-та кімната 20,4; кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи. Квартира обладнана двома балконами по 1,8 кв.м. (а.с.6)Квартира є неподільною і виділити належні сторонам частки в натурі неможливо. У спірній квартирі зареєстровано 2 особи - позивач і відповідач. Фактично проживає відповідач. Також у вказаній квартирі проживає без реєстрації дружина відповідача з дитиною, яка вселилася і проживає в спірній квартирі з дозволу позивача, співвласника квартири. В судовому засіданні встановлено, що понад 10 років тому сторони домовились і досягнули згоди щодо користування спірною квартирою, вказаний факт не спростований. Покликання позивача в підтвердження позовних вимог про такі дії відповідача як самовільний демонтаж кухонних меблів, відсутність особистого посуду у помешканні з вини відповідача, до уваги судом не беруться, з огляду на тривале не проживання позивача у квартирі. Крім того, жодним чином не спростовують та не підтверджують факт чинення позивачу перешкод і взагалі не стосуються предмету спору. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не чинить перешкоди позивачу, доступ у позивача до квартири вільний, у позивача є ключі від вхідних дверей до спірної квартири. Свідки [PERSON], [PERSON] показали суду, що відповідач з дружиною з 1999 року займав кімнати, які розташовані поруч одна одної - №6 і №7. У 2005 році позивач змінив своє рішення і визначив, що буде користуватись кімнатами №7 і №8, з яким погодився відповідач, звільнивши кімнату №7. Саме в цих кімнатах періодично проживали онуки позивача, яким не чинились жодні перешкоди. Вказаний порядок існує на даний час. Свідок [PERSON] показав суду, що його батьки проживають у м.Червоноград. Біля 4 років навчання він проживав у кімнаті, площею 8,5 кв.м, яку виділив йому позивач для проживання. До нього у згаданій квартирі тривалий час проживала [PERSON] Ключі від помешкання йому надав позивач, він проживав і користувався загальними вигодами. Вказав про існування неприязних стосунків, які склались у нього з відповідачем, викликані на побутовому рівні. При цьому вказав, що дружина відповідача висловлювалась неприязно, застерігала від подальших спроб приводити у квартиру сторонніх осіб. Свідчення вказаного свідка про чинення йому перешкод не заслуговують на увагу суду, оскільки є лише словесними погрозами, висловлюваними дружиною відповідача на майбутнє у випадку прибуття невизначеного кола осіб у помешкання. Жодних свідчень про неможливість вільного доступу свідок [PERSON] в процесі розгляду справи не показав, зокрема, про будь-яку заміну вхідних замків, про заборону користуватись місцями загального користування тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, інших доказів, які б свідчили про те, що між співвласниками спірної квартири не було досягнуто добровільної згоди стосовно користування кімнатами, про чинення перешкод онукам позивачем до суду подано не було, а відтак доводи позивача в цій частині до уваги прийматися не можуть і є голослівними. Вирішуючи даний спір в частині залишення без задоволення позовних вимог про встановлення порядку користування спірним житловим приміщенням, яким фактично буде змінений вже існуючий на протязі тривалого часу порядок, судом враховано, що інший порядок, запропонований позивачем порушує права відповідача, який фактично проживає у спірній квартирі та іншим житлом, на відміну від позивача, не забезпечений. Дійсно, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього співвласник має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Разом з тим, судом встановлено, що сторони у справі (батько і син) перебувають у неприязних стосунках, відповідач наполягає на своєму варіанті порядку користування квартирою, який склався понад 10 років і існує на даний час. При цьому судом враховано, що запропонований позивачем варіант, згідно якого йому буде виділено житлові кімнати 8 і 10 житловою площею 28,9 кв.м становитиме більшу площу, ніж кімнати 6 і 7 житловою площею 22,2 кв.м і позивач в категоричній формі не погоджується на матеріальну компенсацію за виділ йому більшої житлової площі на 6,7 кв.м. Виходячи з площ кімнат 10,8; 11,4; 8,5; 20,4, жоден із можливих варіантів не відповідатиме часткам сторін. Отже, згоди на інший порядок користування сторони в судовому порядку не надали. Питання матеріальної компенсації за користування майном, що виходить за межі частки у власності сторони не порушили. Відтак, враховуючи наведене, рівність часток сторін у квартирі, наявність кімнат різної площі, відсутність згоди сторін на інші варіанти поділу, непропорційність при запропонованому позивачем поділу і небажання зі сторони останнього на матеріальну компенсацію за користування майном, що виходить за межі частки у власності, фактичне тривале проживання відповідача у спірній квартирі, непроживання позивача у квартирі і його не бажання проживати в майбутньому, суд приходить до висновку, що справедливим буде залишити порядок користування спірним житловим приміщенням, який склався у спірному помешканні понад 10 років і існує на даний час. Доказів про чинення позивачу перешкод у користуванні кімнатами, що є у користуванні відповідача суду не надано. Залишаючи існуючий порядок, відповідно до якого у користуванні позивача перебуватиме житлові кімнати площею 11,4 кв.м і 8,5 кв.м, а у користуванні відповідача перебуватиме житлові кімнати, в яких він проживає, на думку суду, найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників майна, оскільки зміна порядку користування призведе виключно до ескалації існуючих неприязних відносин між батьком та сином. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкод в користування членам сім'ї позивача та визначеним ним особами, суд вважає їх недоведеними. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Позивачем не доведено, а судом не встановлено про чинення відповідачем перешкод в користуванні квартирою онукам та визначеним позивачем особам. Виходячи з того, що співвласникам в свою чергу повинні самостійно визначити членам своїх сімей житлове приміщення, яке вони мають право займати, факт проживання онуків позивача у помешканні, відсутність будь-яких звернень з цього приводу протягом тривалого часу, суд приходить до висновку, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Покликання відповідача на долучені до матеріалів справи фотокартки суд не досліджував і до уваги не приймає, оскільки такі не відповідають вимогам належності та допустимості, встановлених ст.ст. 58, 59 ЦПК України, та не можуть бути прийняті судом як докази по справі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, задовольняючи частково позовні вимоги з відповідача на користь держави слід стягнути несплачений судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Outcome: partial