Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 17 серпня 1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міськвиконкому зареєстрував шлюб з відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1070. Від шлюбу спільних дітей не мають. Причиною розірвання шлюбу стало те, що через несумісність характерів, поглядів на сімейне життя відношення один до одного у сторін постійно виникали непорозуміння через які сторони з 1998 року спільно не проживали, не вели спільного господарства, не підтримували подружніх відносин. Весь цей час позивач проживав та працював за межами України. За цей час примирення між сторонами не відбулося, вони стали чужими людьми. За наведених обставин просить шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просила розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НМ № 263778 від 17 серпня 1994 року (а.с.2) сторони зареєстрували шлюб 17 серпня 1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міськвиконкому зареєстрував шлюб з відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис за № 1070. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Сторони не змогли зберегти родину, а тому суд вважає встановленим,що розірвання шлюбу суперечить інтересам позивача та постановляє рішення про задоволення позовних вимог. Спір про розподіл сумісного майна подружжя між сторонами відсутній. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved