Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що 03 листопада 2017 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за яким останній отримав грошові кошти в розмірі 10 000 гривень та зобов`язався їх повернути до 03 грудня 2017 року, що підтверджується доданою до заяви розпискою позичальника. Однак у встановлені в розписці строки грошові кошти позивачу повернуті не були. Вважає, що у зв`язку з невиконанням умов договору, з відповідача в його користь підлягає стягненню три відсотки за прострочення зобов`язання за період з 03.12.2017 року по 18.10.2019 року у розмірі 562 грн. ( 10 000 ( сума боргу) х 3% річних (процентна ставка) : 365 днів х 683 дні ( кількість прострочених днів) та 1470 грн. втрат від інфляції (10 000 ( сума боргу) х 114,7 (індекс інфляції за період з грудня 2017 року по жовтень 2019 року : 100% - 10000 ) суму боргу), а також понесені судові витрати. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Про судове засідання відповідач був повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 03 листопада 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за якою відповідач отримав від позивача 10 000 гривень. Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути позику до 03.12.2017 року (а.с. 5). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - розпискою від 03.11.2017 року. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Однак у встановлений в договорах строк позичені кошти відповідачем повернуті не були. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з розрахунку наданого позивачем, правильність якого перевірена судом, за період з 03.12.2017 року по 18.10.2019 року сума 3% річних становить 562,00 грн., та інфляційні втрати в розмірі 1470 грн., які також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Будь-яких доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, аналогічне визначення міститься також в ст. 81 ЦПК України. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Від сплати судового збору позивач звільнений на підставі п.8 ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження понесення судових, а саме витрат на правничу допомогу, позивач надав квитанцію № 0501320, договір про надання правничої допомоги, додаток до договору про надання правничої допомоги від 10.10.12019 року, акт виконаних робіт від 18.10.20149 року. Згідно квитанцію № 0501320 від 18.10.2019 року вартість послуги - надання правничої допомоги становить 1 000 гривень. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з,ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що позивачем документально підтверджено судові витрати на правничу допомогу, вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн. підлягають задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 768 гривні 40 коп. судового збору на користь держави. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч. 1, 625, 1048, 1049, 1050 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved