Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач звернувся 13.06.2017 із позовом, в якому вказав, що з 05.08.2014 він працював на ПАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» охоронником та 26.01.2017 був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на те, що його звільнення було здійснено з порушенням чинного законодавства, а саме, відповідачем не враховано його переважне право на залишення на роботі та не запропоновано вільних вакансій, позивач просив - «Визнати незаконним звільнення мене з роботи з 26.01.2017 на підставі п.1 ст.40 згідно наказу відповідача №13-ОС від 24.01.2017 та поновити мене на попередній роботі. Прийняти рішення про виплату мені відповідачем середнього заробітку за час вимушеного прогулу». В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з викладених у ньому підстав. Представники відповідача заперечували проти позову, посилаючись на те, що позивачу пропонувалося переведення на іншу роботу, однак він відмовився від пропозиції. Інших вакансій, на які міг бути переведений позивач на підприємстві не було. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє у задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 84 від 04.08.2014, 05.08.2014 позивача було прийнято на роботу в ПАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» охоронником (а. с. 3). Відповідно до наказу №361 від 23 листопада 2016 року на ПАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» відбулося скорочення штату працівників (а. с. 4), що підтвердилось штатно-кількісними розкладами робітників охорони підприємства від 01.11.2016 та від 26.01.2017 (а. с. 9,10). В результаті скорочення штату, посада на якій працював позивач охоронник 3-го поста була скорочена. Судом встановлено, що 24.11.2016, тобто за два місяці до звільнення, позивача було повідомлено про скорочення посади яку він займає, та відсутність вільних вакансій на час повідомлення (а. с. 6). Також судом встановлено, що з часу повідомлення позивача про скорочення його посади та до його звільнення на підприємстві не було вільних вакансій, які міг би зайняти позивач враховуючи його освіту, кваліфікацію, стаж роботи та стан здоровя. Так, відповідно до звітності за формою № 3-ПН, що містить інформацію про попит на робочу силу на ПАТ «Житомирський завод огороджувальних конструкцій» за період з листопада 2016 року по 26 січня 2017 року на ПАТ «ЖЗОК» були вільні наступні посади електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування 4-6 розряду, кондитер, машиніст екскаватора ЮМЗ «Беларусь», інженер з організації та нормування праці (роботи з нарахування заробітної плати та економічного аналізу заробітної плати), столяр. Як вбачається з особової картки позивача (а. с. 86), він не має освіти та фаху, які б давали можливість роботодавцю прийняти його на роботу на ті посади, які були вільні на час звільнення (доказів протилежного суду не надано). В звязку з чим суд вважає обґрунтованим посилання представника відповідача на відсутність підстав для пропозиції позивачу перевестися на вказані вакансії. Також судом не приймається до уваги посилання позивача та його представника на те, що другий охоронець, посада якого була скорочена, був переведений на іншій пост охорони, оскільки позивачу пропонувалось перевестися на іншій пост охорони, однак він відмовився від даної пропозиції, що підтвердилось в судовому засіданні копіями актів від 28.11.2016, 06.01.2017 (а. с. 56-57), копією книги здачі-прийому чергувань, де містяться відповідні записи за 28.11.2016 та 06.01.2017 (а. с. 101) та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також , суд не приймає до уваги посилання позивача та його представника на те, що він мав переважне право на залишення на роботі, оскільки в даному випадку мало місце скорочення поста № 3, на якому працювало два охоронці, один з яких за його згодою був переведений на іншій пост, від якого [PERSON] неодноразово відмовлявся. Також є безпідставним посилання позивача на те, що рішення первинного органу профспілкової організації про надання згоди на його звільнення приймалося без його присутності та пояснень, оскільки він не є членом профспілкової організації підприємства (доказів протилежного не подано). Разом з тим, є обґрунтованим клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки як встановлено судом, позивач був звільнений 26.01.2017, а з позовом про поновлення на роботі звернувся 13.06.2017, тобто майже через 6 місяців. При цьому доказів на поважність причин пропуску встановленого ст.233 КЗпП України тримісячного строку не подав. Оскільки судом встановлено безпідставність вимог позивача по суті, суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed