Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.10.2015р. помер батько позивача [PERSON]. 10.11.2015 року Позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Після померлого [PERSON] відкрилася спадщина у виді: 1) автомобіля Daewoo Nubira 1998 року випуску, державний номер [NUMBER]; 2) вкладів, що знаходяться на рахунках АТ «Імексбанк», АТ «Ощадбанк», ПАТ «Платинумбанк», 3) земельної ділянки, розташованої за адресою: Запорізька область, Люцернянська сільська рада Вільнянського району, загальною площею 0,0179 га, кадастровий номер 2321582700:01:001:0566, 4) земельної ділянки, розташованої за адресою: Запорізька область, Люцернянська сільська рада Вільнянського району, загальною площею 0,0761 га кадастровий номер 2321582700:01:001:0567, 5) земельної ділянки, розташованої за адресою: Запорізька область, Люцернянська сільська рада Вільнянського району, загальною площею 0,061 га, 6) садовий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, кооператив Автошляховик-2, будинок 38. Постановою від 19.07.2016 №1497 в оформлені права на спадщину позивачеві приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено. В обґрунтування завданої моральної шкоди позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] не допускала позивача до свого спадкового майна садового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, кооператив Автошляховик-2, будинок 38 та спустив на відповідача при цьому собаку бійцівської породи. В судовому засіданні представник позивача, позивач позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі, надали пояснення аналогічні визначеним в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що визнавати право власності за позивачем на спадщину неможливо, оскільки наявні ще два спадкоємця відповідачі, які прийняли спадщину, а отже є необхідним враховувати їх частки в спадщині. Відносно завданої моральної шкоди, зазначила, що позивачем не доведено та не обґрунтовано завданої моральної шкоди, а отже в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлялася належним чином. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: 17.10.2015р. помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ЖС № 330570, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області 20.10.2015, актовий запис №390. [PERSON] та [PERSON] є доньками спадкодавця, [PERSON] дружиною. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За визначенням ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Як встановлено судом (т.1, а.с.163) [PERSON] прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви. Також заяви про прийняття спадщини подали відповідачі: [PERSON] (т.1, а.с.191), [PERSON] (т.1, а.с.193). Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про встановлення факту прийняття спадщини задоволенню не підлягає, оскільки відсутній спір відносно даної вимоги, факт подання заяви про прийняття спадщини позивачем відповідачами не оспорюються. Судом встановлено, що до складу спадщини після [PERSON] входить, зокрема: 1) автомобіль Daewoo Nubira 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] (т.1, а.с.189); 2) вклади, що знаходяться на рахунках АТ «Імексбанк» (т.1, а.с.176), АТ «Ощадбанк» (т.1, а.с.181), ПАТ «Платинумбанк» (т.1, а.с.219), 3) земельна ділянка, розташована за адресою: Запорізька область, Люцернянська сільська рада Вільнянського району, загальною площею 0,0179 га, кадастровий номер 2321582700:01:001:0566 (т.1, а.с.217) 4) земельна ділянка, розташована за адресою: Запорізька область, Люцернянська сільська рада Вільнянського району, загальною площею 0,0761 га кадастровий номер 2321582700:01:001:0567 (т.1, а.с.216) 5) земельна ділянки, розташована за адресою: Запорізька область, Люцернянська сільська рада Вільнянського району, загальною площею 0,061 га (т.1, а.с.215) 6) садовий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, кооператив Автошляховик-2, будинок 38 (т.1, а.с.227). Постановою від 19.07.2016 №1497 в оформлені права на спадщину позивачеві приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено, з посиланням на ненадання правовстановлюючих документів. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За визначенням ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже суд приходить до висновку про те, що позивачеві в порядку спадкування право власності переходить в розмірі 1/3 частки. Як вбачається з відеозапису (Т.1, а.с.244) відповідач [PERSON] чинила перешкоди у користуванні обєктом нерухомого майна, що входить до складу спадщини - садовим будинком, розташованим за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, кооператив Автошляховик-2, будинок 38. При цьому перешкода чинилась також, шляхом забезпечення вільного вигулу (можливості пересування) собаки бійцівської породи, що є обєктом джерела підвищеної небезпеки, визначеним ст.1187 ЦК України, по всій території садового будинку. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За визначенням ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч.4 ст. 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. На переконання суду позивач [PERSON] мала право користування садовим будинком, розташованим за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, кооператив Автошляховик-2, будинок 38 нарівні з іншими спадкоємцями, однак її право діями відповідача - [PERSON] було обмежено. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна ; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про наявність моральної шкоди суд виходить з наступного: У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. ст.2, 9, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». При цьому практика Європейського суду з прав людини, визначення «мирно володіти своїм майном» застосовує більш ширше ніж право власності, що включає володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Застосування визначення «мирне володіння своїм майном» статті 1 Першого протоколу розуміється як отримання «насолоди, позитивних емоцій» від володіння своїм майном. Отже, на переконання суду позбавлення позивача у «мирному володінні своїм майном» в обсязі статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод завдало моральної шкоди позивачу у виді душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відносно неї. Оскільки судом встановлено, що відповідач - [PERSON] чинила позивачеві перешкоди у користуванні обєктом нерухомого майна садовий будинком, суд приходить до висновку, що дії [PERSON] були протиправними, знаходяться у причинному зв'язку із заподіяною шкодою, та містять наявність вини останньої. З урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, позбавлення можливості реалізації позивача права «мирного володіння своїм майном», ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, з урахуванням характеру та способу завдання такої шкоди (порушення моральних засад суспільства, ігнорування реалізації права власності іншою особою, забезпечення собаки бійцівської породи), суд в порядку ч.3 ст.23 ЦК України, визначає відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Такий розмір, на переконання суду забезпечить відновлення душевно-емоційного стану позивача та відшкодує завдану моральну шкоду. На підставі викладеного,

Outcome: partial