Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

Позивач в червні 2014 року звернувся до суду із позовом про стягнення боргу за розпискою. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 25 лютого 2013 року він позичив [PERSON] гроші у розмірі 113 000,00 грн. Згідно розписки від 25 лютого 2013 року [PERSON] зобов'язався повернути гроші до 31 грудня 2013 року. У вказаний строк гроші не були повернуті. В ході судового розгляду позивач подав заяву про збільшення позовних вимог від 12.08.2014 року, згідно якої позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 113 000,00 грн., 3% річних за прострочення виплати суму боргу в сумі 2069,44 грн., втрати згідно індексу інфляції за період прострочення виплати суму боргу в сумі 13560 грн., суми процентів, визначених на рівні облікової ставки Національного Банку України за користування позикою в сумі 12488,79 грн., та понесені судові витрати в сумі 1411, 18 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просить задовольнити з викладених підстав. Відповідач у судовому засіданні проти суми боргу в сумі 113000 грн. не заперечив, щодо стягнення відсотків за прострочення заборгованості зазначив, що він погоджується з ними, однак не впевнений, що розрахунок їх є правильним. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 25 лютого 2013 року [PERSON] позичив [PERSON] гроші у сумі 113 000,00 грн., а останній зобов'язався повернути гроші до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою. З пояснень позивача вбачається, що до теперішнього часу відповідач суму боргу позивачу не повернув, оскільки для огляду в судовому засіданні позивач надав саме оригінал розписки. Відповідач в судовому засіданні не заперечував цього факту. Термін повернення позики минув 31 грудня 2013 року. Відповідач умови договору позики порушив, позику не повернув. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Відповідно до п. 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем( у строк та в порядку, що встановлені договором. До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та цивільного кодексу. Інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання добровільно не виконав, термін повернення позики минув 31 грудня 2013 року, відповідач умови договору позики порушив, позику не повернув, тому суд приходить до висновку, що сума боргу з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором невстановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Оскільки сума боргу відповідачем своєчасно повернута не була, вона підлягає індексації. З урахування індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та відповідно до роз'яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року № 6.2.- 97 р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» відповідачка повинна сплатити позивачці суму інфляційного збільшення з наступного розрахунку: - щодо суми 113000 грн. сукупний індекс інфляції за період з 01.01.2014 - 01.08.2014 року становить 112,0 %, що дорівнює сумі інфляційного збільшення - 13560 грн. - Стягненню також підлягають й 3 % річних за весь час прострочення виконання боргу. Період прострочки сплати боргу в сумі 113000 грн. складає з 01 січня 2014 року по 12.08.2014 року, тобто 223 дні. 3% річних буде складати: 2069,44 грн. . Загальна сума процентів визначених на рівні облікової ставки Національного банку України проведена з грошової суми боргу 113000 грн. за фактичну кількість користування та прострочення повернення боргу з 25 лютого 2013 року по 12 серпня 2014 року (532 дня) становить 12488,79 грн. Згідно поданого позивачем розрахунку сума заборгованості за розпискою від 25.02.2013 року по грошовій сумі в 113000 грн., яка складається з суми боргу 113000 грн. з суми інфляційного збільшення суми боргу - 13560 грн., з суми 3% річних - 2069,44 грн., з суми процентів визначених на рівні облікової ставки НБУ - 12488,79 грн. Таким чином сума заборгованості за розпискою від 25.02.2013 року складає - 141118 , 23 грн. Відповідач в супереч ст.60 ЦПК України не надав суду докази, на спростування поданого позивачем розрахунку боргу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, позовна заява є такою, що ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню.

Outcome: approved