Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

позивач звернувся в суд із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що з 2002 по 2019 роки перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилося двоє синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають із ним по [ADDRESS] та перебувають на його утриманні й вихованні (працевлаштований в Державному пожежно-рятувальному управління ДСНС України у Закарпатській області). Старший син навчається на денній формі навчання факультету туризму та міжнародних комунікацій ДВНЗ «УжНУ» на контрактній основі. 01 серпня 2019 року він уклав з вказаним закладом контракт, згідно якого загальна вартість навчання становить 62 000 грн., щорічна - 15 500 грн. Кошти за навчання оплачує також він, що підтверджується копіями квитанцій. Син [PERSON] навчається у другому класі навчально-виховного комплексу «Гармонія» Ужгородської міської ради. У той же час, відповідач з жовтня 2018 року працює та проживає за кордоном, а саме у Словацькій Республіці. Вона має можливість спілкуватися із дітьми та брати участь у їх вихованні, будь-яких перешкод у цьому він їй не чинить, всі необхідні умови для виховання та розвитку дітей ним створено. Оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини, відтак виникає необхідність стягнення аліментів з [PERSON] . Враховуючи вищенаведене та те, що малолітній [PERSON] є більш прихильним до нього, просить визначити місце проживання останнього разом з ним (батьком) у будинку [ADDRESS] та стягнути з відповідача аліменти на його користь на утримання синів у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 грн. щомісячно на кожного, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Холмогорова Л.В. не з`явилися, однак подали до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Ракущинець А.А. у судове засідання також не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просили розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги визнали в повному обсязі. У судове засідання представник Служби у справах дітей Ужгородської міської ради як третьої особи не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги у межах попередньо поданого ними висновку підтримав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 12 вересня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб, який рішенням Перечинського районного суду від 26 листопада 2019 року розірвано (а. с. 6-8). Також встановлено, що від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє синів, а саме [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 9, 10). Крім цього встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 7157/18-21 від 14 листопада 2019 року позивач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] разом з сином [PERSON] , [INFO] (а. с. 23). За цією адресою також проживає інший син сторін [PERSON] (а. с. 25-28). При цьому, відповідно до відомостей Перечинської міської ради № 161/01-13 від 28 січня 2020 року відповідач [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а. с. 42). Як вбачається з позовної заяви, між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] та сплати аліментів відповідачем на користь позивача на утримання дітей. Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст. 31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст. 32 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Встановлено, що [PERSON] з липня 2013 року працює на посаді старшого водія 14 державної пожежно-рятувальної частини 1 державного пожежно-рятувального загону Управління ДСНС України в Закарпатській області, за період служби зарекомендував себе з позитивної сторони, за місцем проживання характеризується також позитивно (а. с. 11, 12, 15, 16). З висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому № 27/23-35 від 15 січня 2020 року вбачається, що уповноважений орган вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком за адресою його місця проживання (а. с. 17-20). Таким чином, оскільки малолітній [PERSON] на момент ухвалення рішення не досяг десятирічного віку, проживає із своїм батьком, позивачем [PERSON] , який просить визначити місце проживання сина із ним, проти чого не заперечує відповідач, тому у цій частині позовна заява може бути задоволена судом. Крім цього, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, враховуючи те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання синів. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, що стосується розміру аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] , то з урахуванням вищевказаних норм, ч. 1 ст. 182 СК України та визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання синів у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 000 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Як вбачається з ч. 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім цього встановлено, що відповідно до квитанції № 4012230027 від 22 січня 2020 року позивачем за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини сплачено 840,80 грн. судового збору (а. с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 420,40 грн. (840,80 грн. х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на його користь з [PERSON] , що відповідає положенням ст. ст. 141, 142 ЦПК України. Що стосується судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 6 ст. 141 цього Кодексу якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, оскільки позивач за позовною вимогою про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору, відповідач позовні вимоги визнала до початку розгляду справи по суті, тому з врахуванням ціни позову суд приходить до висновку, що з останньої на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 420,40 грн. (840,80 грн. - 50%). Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. На підставі наведеного та

Outcome: approved