Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], визнати за ним право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], провести реальний розподіл майна подружжя шляхом виділу позивачу у власність автомобіля марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] вартістю 104 000 грн. та стягнути з позивача в користь відповідачки грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 52 000 грн., стягнути судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що за час шлюбу позивач та відповідачка набули майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а саме: квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], а тому вказане майна підлягає поділу. 31 жовтня 2012 року, до початку розгляду справи по суті, позивач змінив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], визнати за ним право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], виділити відповідачці у власність автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] вартістю 104 000 грн. та стягнути з відповідачки в користь позивача грошову компенсацію за належну позивачу 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 52 000 грн., стягнути судові витрати. 03 квітня 2013 року позивач зменшив позовні вимоги в частині грошової компенсації та просив стягнути з відповідачки в користь позивача грошову компенсацію за належну позивачу 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 49 987 грн. 50 коп. 29 жовтня 2014 року позивач збільшив позовні вимоги в частині грошової компенсації та просив стягнути з відповідачки в користь позивача грошову компенсацію за належну позивачу 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 80 989 грн. 30 коп. 25 лютого 2015 року позивач збільшив позовні вимоги в частині грошової компенсації та просив стягнути з відповідачки в користь позивача грошову компенсацію за належну позивачу 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 176 933 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні 01 березня 2013 року позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні 26 лютого 2015 року представники позивача позовні вимоги підтримали, з урахуванням заяви про збільшення розміру компенсації, просили при постановленні рішення врахувати висновку суду, які містяться в рішенні Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2014 року, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2014 року. Відповідачка в судові засідання не з'являлась. Представник відповідачки в судовому засіданні 01 березня 2013 року позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити з мотивів викладених у письмових запереченнях. Представник відповідачки в судовому засіданні 26 лютого 2015 року позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності звернення з позовом до суду, надала суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у шлюбі з 24.04.1993 року по 09.02.2009 року, до часу його розірвання в судовому порядку, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією рішення суду (т. 1 а.с.11, 56). Судом встановлено, що 26.06.2006р. позивач, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, уклала договір № П-19 на дольову участь у будівництві трьохкімнатної квартири загальною площею 87,2кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.17-22). 03.07.2006 року [PERSON] сплатила за квартиру кошти в сумі 214928 грн. (т. 1 а.с.23, 67). 21.04.2009 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - спірну квартиру (т. 1 а.с.15), а 24.04.2009 року видано відповідний витяг (т. 1 а.с.16). Також на підставі біржової угоди від 19.07.2008 року, під час перебування у шлюбі з позивачем відповідачка придбала автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], даний транспортний засіб був зареєстрований в органах ДАІ (т. 1 а.с.68-69). Так, вирішуючи даний спір, суд критично оцінює посилання відповідачки на те, що рішенням Городенківського районного суду від 28.01.2009 року (т. 1 а.с.56) встановлено, що починаючи з початку 2005 року шлюбні відносини між нею та позивачем фактично було припинено, вони проживали окремо та не вели спільного господарства, оскільки такі обставини судом, який розглядав позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, не встановлювались. Як вбачається з вказаного рішення, судом було встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. При чому слід звернути увагу, що сторони ні особистої участі, ні через представників, в судовому засіданні не брали. Про будь-яку дату фактичного припинення шлюбних відносин у рішенні суду про розірвання шлюбу не йдеться. В той же час представлена позивачем копія позовної заяви про розірвання шлюбу (т. 1 а.с.65) та копія заяви [PERSON] (т. 1 а.с.66) про визнання позовних вимог не може слугувати підставою для підтвердження факту окремого проживання сторін з початку 2005 року, як зазначає відповідачка, оскільки позивачем у заяві лише визнано позовні вимоги про розірвання шлюбу та зазначено про відсутність спору щодо визначення місця проживання їхньої дитини. Спростовує твердження відповідачки, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, і відповідь ВРЕР по обслуговуванню м. Коломия, Коломийського, Городенкіського та Снятинського районів при УМВС України в Івано-Франківській області від 29.09.2012 року до якої долучено копію тимчасового реєстраційного талону, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] був вписаний у свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу (т. 1 а.с.79-80). Обгрунтовуючи свої заперечення відповідачка вказує, що спірне майно було придбане за її власні кошти за час окремого проживання з позивачем. Однак доказів того, що спірне майно було придбано відповідачкою за її власні кошти відповідачкою та її представниками суду не надано. Копія розписки та копія митної декларації на яку посилається відповідачка (т. 1 а.с.139, 140), на підтвердження факту отримання нею позики в [PERSON] у розмірі 160000 грн. не може на думку суду слугувати належним доказом того, що за умови отримання таких коштів вони були витрачені [PERSON] саме на купівлю спірної квартири та проведення в ній ремонтних робіт. Доказів цього суду не подано. Сам факт перебування позивача з 2005 року на заробітках за межами України не дає суду підстав прийти до висновку про те, що між сторонами з цього часу шлюбні відносини фактично припинились, а відповідачка та її представники в свою чергу не заперечили факту виїзду відповідачки за кордон до позивача у 2008 році за сприянням останнього. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] неодноразово приїжджав на Україну, перебував спільно з [PERSON] як в м. Городенка так і у спірній квартирі в м. Івано-Франківську, позивач також керував спірним транспортним засобом, чого відповідач в свою чергу не спростувала. Викладені вище обставини також встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 липня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання подружжя та придбаного після фактичного припинення шлюбних відносин, рішення набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2014 року (т. 1 а.с.209-210, 219-220). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, спірне майно, а саме: квартира [ADDRESS] та автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] придбане під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як встановлено судом, сторони не досягли між собою згоди щодо поділу спільного майна, відносини між ними є вкрай негативними. Підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі майна суд не вбачає. Отже, спільне майно подружжя набуте позивачем та відповідачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі слід розділити порівну, визнавши за: [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]; [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину, без виділу в натурі, транспортного засобу марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації вартості його частки автомобіля, то суд виходить з наступного. Автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] є неподільною річчю. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивач на грошову компенсацію погоджується, однак, відповідачка сплатити позивачу грошову компенсацію не погоджується, жодна із сторін грошову суми на депозитний рахунок суду не внесла. Згідно роз'яснень Верховного Суду України наданих в п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, а також попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 р. у справі N 6-37цс13). Як вбачається зі звіту про оцінку автомобіля марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], його вартість станом на 31 жовтня 2012 року становить 99 975 грн. (т. 1 а.с.107-128). У своїй заяв про збільшення позовних вимог позивач вказує що вартість автомобіля збільшилась у зв'язку зі зміною курсу долара та станом на 25 лютого 2015 року становить 353 866 грн. 33 коп., тому відповідачка повинна сплатити позивачу вартість 1/2 частини автомобіля у розмірі 176 933 грн. Однак, суд ставить критично до твердження позивача про збільшення вартості автомобіля, бо належних та допустимих доказів збільшення вартості автомобіля позивачем суду не надано. Згідно роз'яснень викладених в п. 22 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Іншого звіту, окрім звіту станом на 31 жовтня 2012 року, сторонами суду не надано З огляду на викладене суд дійшов висновку, що автомобіль марки VOLKSWAGEN GOLF, 2004 року випуску, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] слід залишити у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] визначивши ідеальні частки кожного по ?, оскільки жодна із сторін не внесла на депозитний рахунок суду вартість своєї частки автомобіля. Щодо клопотання представника відповідачки про застосування строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Представник відповідачки у свої заяві про застосування строку позовної давності стверджує, що позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності у спорі про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки шлюб між сторонами розірвано 09 лютого 2009 року, а позивач звернувся з позовом до суду аж в серпні 2012 року. Однак, такі твердження представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачем суд вважає помилковими виходячи з наступного. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Частиною 1 ст. 261 ЦК України також чітко визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідачки стверджує, що строк позовної давності слід рахувати з дати набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, однак, таке твердження представника відповідачки є помилковим, оскільки вказаною статтею чітко визначено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідачка документально оформила за собою право власності на спірну квартиру 21 квітня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також під час того, як позивач перебував за кордоном, що підтверджується копією його закордонного паспорта (т. 1 а.с.148-153). Крім цього, як вбачається із рішення суду від 01 липня 2014 року, судом встановлено, що [PERSON] неодноразово приїжджав на Україну, перебував спільно з [PERSON] як в м. Городенка так і у спірній квартирі в м. Івано-Франківську, вони разом ходили на дні народження до друзів, святкували новий рік, позивач також керував спірним транспортним засобом, чого відповідачка в свою чергу не спростувала. Також судом встановлено, що конфлікти між сторонами почались у серпні 2012 році, коли позивач повернувся на Україну, що підтверджується відповіддю начальника Івано-Франківського МВ УМВС в Івано-Франківській області від 15 серпня 2012 року. Із відповіді вбачається, що відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП (т.2 а.с.11). Позивач звернувся до суду 20 серпня 2012 року, отже ним не пропущено строк позовної давності, оскільки саме в серпні 2012 року він дізнався, що відповідачка порушує та заперечує його право співвласника на спірне майно. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судом вирішено розділити спірне майно між сторонами порівну. Вартість квартири згідно довідки та квитанції становить 214 928 грн. (т. 1 а.с.67), вартість автомобіля згідно висновку 99 975 грн. (т. 1 а.с.107), загальна вартість спільного майна - 314 903 грн., половина становить 157 451 грн. 50 коп., отже розмір судового збору, який слід стягнути з відповідачки в користь позивача становить 1574 грн. 51 коп. На підставі наведеного, відповідно до п. 22, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 256, 261, 365, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: partial