Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 21 лютого 1996 року з відповідачем зареєстрував шлюб у відділі РАГС Перечинської райдержадміністрації, актовий запис № 07. Від даного шлюбу у них народилося двоє доньок, а саме [PERSON], [INFO], та Романа, яка на даний час є повнолітньою. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь, сварок та зумовило втрату почуттів один до одного. Оскільки вони спільне господарство не ведуть близько семи місяців, шлюб між ними існує лише формально, тому просить позов задовольнити. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, доньку [PERSON] залишити на подальше виховання при матері та не стягувати з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не зявилася, подала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позов визнала. Крім цього, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «Сивохоп», доньку [PERSON] на подальше проживання при ній. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 21 лютого 1996 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Перечинської райдержадміністрації було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне - Станко) [PERSON], [INFO], актовий запис № 07 (а. с. 4, 5-6, 7). Від даного шлюбу 10 березня 2012 року у них народилася донька [PERSON] (а. с. 8). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сімю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнав, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як вбачається з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом № 3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їх дитини, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Крім цього встановлено, що відповідно до квитанції № [NUMBER] від 07 травня 2018 року позивачем сплачено 704,80 грн. судового збору (а. с. 1). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 цього Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 352,40 грн. (704,80 грн. х 50%). Що стосується інших 50 % судового збору, то суд приходить до наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з поданої позивачем заяви, останній, з врахуванням принципу диспозитивності, просить не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати, у звязку з чим суд приходить до висновку, що оскільки таке його волевиявлення не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, тому інші 50 % судового збору у розмірі 352,40 грн. стягненню з [PERSON] не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: approved