Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним договір від 14.07.2017 року про порядок володіння та користування майном між співвласниками квартирою [ADDRESS] а зі змінами згідно додаткової угоди від 22.01.2018 року, укладених відповідачами. Позов обґрунтовує тим, що 14.07.2017 року відповідачі по справі № 405/3993/17 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] уклали між собою протизаконний злочинний договір про порядок володіння та користування майном між співвласниками, якими позбавили його конституційного права на житло та власність. 22.01.2018 року відповідачі уклали додаткову угоду до договору, якою виправили явні суперечності та помилки, а також додатковою угодою вирішити, що основний договір нотаріального посвідчення не потребує. Зазначає, що вказаним договором вищевказані власними так домовились між собою і встановили такий порядок володіння та користування житловим приміщенням, що йому кімнати для проживання не залишили. В кімнату, площею 12,63 кв.м. та балконом, де він проживає і проживав завжди, власники протиправно вселили [PERSON] , при цьому йому житлової площі не надали. Вказує, що перший раз його позбавили конституційного права на житло та власність 13.02.2009 року протизаконною приватизацією квартири за 15 діб до його звільнення з місць позбавлення волі, але в спірне приміщення, 20.01.1990 року він вселився як член сім`ї, син [PERSON] , яка є його матір`ю і якій був виданий Ордер 1986 року, що підтверджується рішенням № 76, в додатку до якого зазначено всі шість дітей. Рішенням № 389 міськвиконкому від 18.07.1990 року, його протиправно виключили із списку сім`ї матері. Вважає, що якщо його виключили з ордеру 1986 року, то це означає, що в Ордері 1986 року він був 4 роки, відповідно має право на житло по [ADDRESS] . Таким чином, вселившись як член сім`ї в квартиру, він набув рівного з іншими членами сім`ї права користування спірною квартирою. Оспорюваним договором порушено статті 13 і 41 Конституції України, договір укладений всупереч ст. 64, 157 ЖК України, ст. 405 ЦК України та ст. 8 Європейської Конвенції. У відповіді на відзив представник позивача додатково зазначив, що рішення/дії стосовно протиправного та на підставі недостовірних відомостей виключення позивача з переліку членів сім`ї матері, відповідну приватизацію квартири позивач оскаржує в судовому порядку та остаточні рішення у цих справах на даний час не ухвалені. Зокрема, справа № 405/6504/15-ц Ленінського районного суду м. Кіровограда стосовно оскарження внесення змін в ордер та приватизацію на даний час перебуває на касаційному оскарженні. Вказаний договір порушує публічний порядок, так як спрямований на порушення конституційних прав і свобод на житло та власність позивача та виключно з метою створення умов для його протиправного виселення з квартири. Позивач та його представники в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, що в ньому викладені, надали пояснення по суті справи. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши що є співвласником квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру також належить його братам - [PERSON] та [PERSON] . Між собою співвласники домовились про порядок володіння і користування майном, і це є їх право. Позивач по справі - [PERSON] права власності на квартиру не мав і не має та створив співвласникам нестерпні умови проживання. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав повністю, надав відзив на позов в якому зазначив, що 14.07.2017 року, між співвласниками квартири, укладено між собою договір про порядок володіння та користування нашим спільним житлом. Укладення договору відбулося на підставі норм статей 355-358 ЦК України та не потребувало нотаріального посвідчення. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.07.2016 року по цивільній справі № 405/6504/15-ц, було скасовано рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року. В позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кіровоградської міської ради, комунального підприємства «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане Бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов`язання виділити недодану житлову площу відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.04.2018 року по цивільній справі № 405/6504/15-ц касаційні скарги [PERSON] та його представника [PERSON] залишені без задоволення. Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року залишено без змін. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, зазначивши, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] та в незаборонений законодавством спосіб погодили між собою порядок володіння та користування належним їм майном. Позивач не є співвласником житла, а питання щодо законності приватизації та рішення № 389 міськвиконкому від 18.07.1990 року вже було предметом судових розглядів, за результатами яких в позовних вимогах [PERSON] було відмовлено. За клопотанням позивача судом заслухано аудіо запис пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] наданих ними по справі № 405/6504/15-ц. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в квартирі [ADDRESS] цього ж будинку з серпня 2002 року та знає, що позивач з 2009 року проживає у квартирі [ADDRESS] . Питання пов`язані з приватизацією квартири [ADDRESS] їй не відомі. Свідок [PERSON] пояснила, що в квартирі [ADDRESS] вона живе з 1966 року. Сім`я позивача заселилася в квартиру [ADDRESS] приблизно у 1986 році. Бачила як позивач неодноразово входив в квартиру за вказаною вище адресою та виходив з цієї квартири, у тому числі й на період трагедії, а тому вважає, що він там постійно проживав. Особисто в квартиру де проживає позивач вона ніколи не заходила. Питання пов`язані з приватизацією квартири [ADDRESS] їй не відомі. Суд, заслухавши учасників процесу, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, право вибору способу судового захисту належить позивачеві і такі способи захисту визначені законом, при цьому способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.1 ст.16 ЦК України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Встановлено, що 14.07.2017 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про порядок володіння та користування майном. За умовами договору сторони домовилися встановити між собою порядок володіння та користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , що є їхньою спільною частковою власністю. Майно має такі характеристики: кімнати - 12,63 кв.м., 9,64 кв.м., 13,16 кв.м.,11,93 кв.м.; кухня 5,02 кв.м.; вбиральня 1,17 кв.м.; ванна кімната 1,93 кв.м.; коридор 10,68 кв.м.; комора 0,98 кв.м.; балкон 0,64 кв.м. Загальна площа квартири 68,78 кв.м.; житлова 47,36 кв.м. Згідно п. 2 Договору сторони домовилися між собою установити порядок володіння та користування кожним зі сторін частиною майна в натурі, а саме: [PERSON] , власник 3/8 частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 12,63 кв.м. та балконом площею 0,64 кв.м.; [PERSON] , власник 3/8 частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 11,93 кв.м.; [PERSON] , власник ј частки квартири, володіє і користується кімнатою площею 13,16 кв.м. Кімната площею 9,64 кв.м. знаходься у спільному користуванні сторін і має цільове призначення для проживання в ній матері - [PERSON] . Кухня, вбиральня, ванна кімната,коридор, комора залишаються у спільному користуванні сторін. Сторони домовилися між собою, що встановлений ними в даному договорі порядок володіння та користування майном не тягне за собою сплату будь-якої компенсації один одному (п. 3 Договору). Договір укладено сторонами на невизначений термін (п. 14) та вступає в дію з моменту його підписання (п. 15 Договору). 22.01.2018 року сторонами укладеного додаткову угоду до договору про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14.07.2017 року. Погоджено зміни та уточнення до преамбули, першого речення п.2 та другого речення п. 16 основного договору «Даний договір нотаріального посвідчення не потребує». В судовому засіданні учасниками справи обставини належності на праві власності часток в квартирі [ADDRESS] а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнані, що в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню та додаткової перевірки судом. Аналізуючи умови оспорюваного Договору укладеного між співвласниками майна судом враховується наступне. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положенням ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Конструкції ст. ст. 356, 358 ЦК України передбачають умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками за їх згодою та що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Участь інших осіб, які не є співвласниками у вирішенні питань порядку володіння та користування майном - норми ст. ст. 356, 358 ЦК України не передбачають. Суд приходить до висновку, що можливість участі інших осіб, які не є співвласниками у володінні та користуванні майном може бути реалізовано лише за згодою самих співвласників майна. Як свідчать умови договору, співвласники квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди щодо цільового призначення кімнати площею 9,64 кв.м., для проживання в ній матері сторін - [PERSON] . Свою згоду на включення [PERSON] до умов договору про порядок володіння та користування майном співвласники (або один із них) не надали. В силу ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суд зауважує, що фактичні обставини справи та норми матеріального права не надають право суду втрутитися у реалізацію відповідачами їх права власності та/або обмежити ці права, в тому числі і щодо укладення будь-якого правочину. Аналізуючи умови договору судом не встановлено обставин, на які посилався позивач, що умовами оспорюваного договору його позбавлено права на житло на яке він має право. Відповідні умови в змісті правочину - відсутні. Підстави для визнання недійсним договору про порядок володіння та користування майном між співвласниками від 14.07.2017 року відсутні, оскільки в момент його вчинення порушення вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу судом не встановлено. Наявність рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда № 76 від 19.02.1986 року «Про надання квартир громадянам району», рішення Виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області № 389 від 18.07.1990 року «Про часткову зміну рішень Ленінського райвиконкому №76 від 19.02.86р. та № 288 від 18.06.86 року про надання квартир громадянам [PERSON] , [PERSON] »., по своїй суті не дають суду на їх підставі визнати недійсним договір від 14.07.2017 року про порядок володіння та користування майном між співвласниками - квартирою [ADDRESS] , зі змінами згідно Додаткової угоди від 22.01.2018 року. Судом також враховується той факт, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.07.2016 року по цивільній справі № 405/6504/15-ц, частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кіровоградської міської ради, КП «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було скасовано рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року. В позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Кіровоградської міської ради, комунального підприємства «Правник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об`єднане Бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов`язання виділити недодану житлову площу відмовлено. З інформації опублікованій в ЄДРСР, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.04.2018 року по цивільній справі № 405/6504/15-ц касаційні скарги [PERSON] та його представника [PERSON] залишені без задоволення. Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04.10.2016 року залишити без змін. В силу ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Outcome: dismissed