Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернувся в Ківерцівський районний суд Волинської області до відповідача з позовом про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивував тим, що 03.06.2014 він дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 дол. США, про що остання власноручно написала заяву. 22.06.2014 відповідач знову отримала у позивача 3 000 дол. США, однак розписки про таке позивач не брав, оскільки остання зобов`язувалась повернути отримані кошти через 1,5-2 місяці. При передачі коштів в обох випадках була присутня подруга відповідача - [PERSON] , яка 22.06.2014 засвідчила, що відповідач отримала від позивача в її присутності 13 000 дол. США. Відповідач зобов`язувалась повернути кошти позивачу на його вимогу. Окрім того, позивач повернула: 12.12.2017 - 1000 дол. США, 07.04.2018 - 500 дол. США, 25.05.2018 - 200 дол. США, 16.07.2018 - 500 дол. США, 01.10.2018 - 500 дол. США, 24.01.2019 - 500 дол. США, 30.03.2019 - 500 дол. США. В загальному відповідачем повернуто 3 700 дол. США. Проте, станом на день звернення до суду, позичальник свої зобов`язання не виконала, кошти у повному обсязі не повернула. А тому, позивач просив суд стягнути з відповідача в свою користь борг у сумі 9 300 дол. США. та судовий збір, сплачений при зверненні з позовом до суду, у розмірі 2350 грн. Ухвалою Ківерцівського районного суду від 07.10.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 14.11.2019 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила у їхньому задоволенні відмовити. 29.11.2019 на адресу суду також надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву. Окрім того, відповідач звернулась із заявою про передачу за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області за місцем її проживання у якій заперечила факт домовленості з позивачем про розгляд справи у Ківерцівському районному суді Волинської області. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.11.2019 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики передано до Луцького міськрайонного суду Волинської області. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16.12.2019 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. 03.03.2020 підготовче провадження постановлено закрити, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 22.04.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Кравчук Л.О. про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] . В судове засідання 13.05.2021 представник позивача - адвокат Карбук А.С. не з`явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином судом повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Представник відповідача - адвокат Кравчук О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] , просила в задоволенні позову відмовити. Надала для приєднання до матеріалів справи оригінали розписок [PERSON] , заборгованість за якими є предметом розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Позивач вказує, що 03.06.2014 він позичив у борг відповідачу 10 000 дол. США, а 22.06.2014 - ще 3 000 дол. США у присутності свідка [PERSON] . З оригіналу розписки судом встановлено, що 22.04.2014 [PERSON] дала розписку [PERSON] про те, що отримала від нього 22.04.2014 в борг грошову суму в розмірі 10 000 дол. США готівкою та зобов`язалась повернути позику в обумовлений термін за згодою обох сторін (а.с.128). Факт отримання [PERSON] від [PERSON] 10 000 дол. США 22.04.2014 не заперечується учасниками справи. На аркуші вказаної розписки міститься також текст наступного змісту без дати: «Я, [PERSON] , засвідчую позику [PERSON] у сумі 13 000 дол. США [PERSON] , під чим і підписуюсь» (а.с.128). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.10.2020 у справі №194/1126/18 (провадження №61-6634св20) та постанові від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19) відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, письмове засвідчення [PERSON] надання [PERSON] для [PERSON] позики у розмірі 13 000 дол. США не може вважатися належним підтвердженням укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики на суму 13 000 дол. США, так як така розписка не видана позикодавцю боржником особисто. Позивач в позовній заяві стверджує, що станом на день звернення до суду кошти відповідачем повернуті не були. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка про отримання від позивача позики у сумі 10 000 дол. США підписана особисто відповідачем, суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.626 ЦК України установлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. законом або не випливає із суті договору. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відмовляючи представнику відповідача у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності, суд виходив з того, що боржником погашався борг періодичними платежами, про що свідчать оригінали розписок, що містяться в матеріалах справи. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦКУ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦКУ перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку Згідно ч. 3 ст. 264 ЦКУ після переривання перебіг позовної давності починається заново. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Таким чином, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Попри те, що фактичних строків здійснення платежів в рахунок повернення боргу в розписці не визначено, натомість боржником неодноразово здійснювались такі платежі на користь позикодавця. Враховуючи, що позичальником здійснено останній платіж в рахунок повернення боргу 30.03.2019, а позивач звернувся з позовом до суду 04.10.2019, останнім не порушено строку позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання. З оригіналів розписок (а.с.134-137) судом встановлено, що [PERSON] повернула в рахунок погашення боргу 24.01.2019 - 500 дол. США, 30.03.2019 - 500 дол. США, 16.07.2018 - 500 дол. США, 01.10.2018 - 500 дол. США, 26.12.2017 - 1000 дол. США, 07.04.2018 - 500 дол. США, 25.05.2018 - 200 дол. США, а всього: 3 700 дол. США. Про факт повернення відповідачем 3 700 дол. США стверджує і сам позивач у позовній заяві (а.с.3). Заборгованість [PERSON] за договором позики станом на день звернення до суду становить 6 300 дол. США (10 000 дол. США - 3 700 дол. США). Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Позивач при зверненні з позовом до суду розрахував суму отриманих за розписками коштів відповідно до курсу Національного банку України станом на 02.10.2019, де курс іноземної валюти по відношенню до гривні становив: 1 долар США=25,27 грн. Таким чином, розмір отриманих 03.06.2014 відповідачем коштів в національній валюті становить 252 700 грн. Відтак, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача переданих їй [PERSON] грошових коштів у розмірі 6 300 дол. США, що становить 159 201 грн. відповідно. Такий спосіб захисту порушеного права позивача відповідає позовній вимозі та не суперечить закону, тому проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача суму заборгованості за договором позики від 03.06.2014 у розмірі 6 300 дол. США, що становить 159 201 грн. відповідно. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення з відповідача в користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у справі, пропорційно задоволених позовних вимог, що становить 1 591 грн. (67,74*2350/100) від сплаченого позивачем судового збору, відповідно до квитанції №0.0.1482035695.1 від 02.10.2019.

Outcome: partial