Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що Київською місцевою прокуратурою № 3 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017101030000035 за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження земельної ділянки територіальної громади [ADDRESS]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та рішення Київської міської ради від 27.12.2013 року № 2086/3231 приватним нотаріусом КМНО Кударенко В. М. прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва. У подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3049 відчужив зазначену земельну ділянку [PERSON] Разом з тим, зазначена земельна ділянка належить до комунальної власності та незаконно зареєстрована на праві власності. Встановлено, що відповідно до інформації Київської міської ради від 16.05.2017 року № 225-ск-1635, рішення від 27.12.2013 року № 2086/3231 в управлінні організаційного та документального забезпечення Київської міської ради не зареєстровано, 27.12.2013 року взагалі не проводились пленарні засідання Київської міської ради. Також, за інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 057023-6560 від 12.04.2017 року та № 057023-20526 від 16.11.2017 року, рішення щодо передачі зазначеної земельної ділянки будь-якій юридичній чи фізичній особі у власність (користування) Київська міська рада не приймала. Інформація про оформлення речових прав на земельну ділянку, передбачених ст. 126 Земельного кодексу України, в міському земельному кадастрі відсутня. Також, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однією з підстав реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] став витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-800030792016, виданий 16.11.2016 року державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Бандурою Р.В. Разом з тим, за інформацією Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 29.03.2017 року № 0-26-0.22-3177/2-17, державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Бандурою Р.В. витяг з Державного земельного кадастру номер НВ-800030792016 від 16.11.2016 року не видавався. Вказане свідчить про те, що рішення Київської міської ради та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, які стали підставою для внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, не видавались. Отже, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] проведена на підставі неіснуючого, підробленого рішення КМР та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,1403 га по [ADDRESS] (кадастровий [NUMBER]) належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатись нею. Водночас встановлено, що Київською міською радою рішення про передачу земельної ділянки площею 0,1403 га по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), у власність [PERSON] або будь-яким іншим особам не приймалось. Місцевою прокуратурою в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017101030000035 витребувано всі необхідні докази, які в силу положень статей 77, 78, 80 ЦПК України є належними, допустимими та достатніми для судового розгляду справи за даним позовом. Оскільки всі документи витребувані в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження, оригінали документів долучених до позовної заяви знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 42017101030000035, досудове розслідування якого здійснюється СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві. На підставі Закону України від 22.05.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01.09.2015 року, органи прокуратури позбавлено пільг при сплаті судового збору. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою застосовується ставка судового збору 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки, відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів від 04.12.2017 року, нормативна грошова оцінка земельної ділянки по [ADDRESS] складає 5 858956, 06 грн. (1 кв.м складає 4176, 02 грн.), розмір судового збору за вимогу щодо витребування земельної ділянки на користь територіальної громади міста Києва, становить 87 884, 34 грн., що узгоджується з положенням ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Станом на день подачі позовної заяви, прокуратурою понесено судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 87 884, 34 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, земельну ділянку площею 0,1403 га, по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) та стягнути з відповідача судові витрати на користь прокуратури м. Києва. 04.04.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву від представника відповідача. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень зазначено, що позовні вимоги Позивача є незаконними, необґрунтованими, непідтвердженими належними доказами та такими, які порушують законні права та інтереси Відповідача. В позовній заяві Позивач зазначає, що реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] проведено на підставі неіснуючого, підробленого рішення КМР та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Проте, встановити чи було підроблено документ, в тому числі рішення Київської міської ради від 27.12.2013 року №2086/3231 та Витягу Державного земельного кадастру № НВ-800030792016 від 16.11.2016 року, без вивчення самого документу, в тому числі проведення почеркознавчої експертизи, неможливо. Таким чином, за відсутності Рішення Київської міської ради від 27.12.2013 року №2086/3231 та Витягу Державного земельного кадастру № НВ-800030792016 від 16.11.2016 року та висновку почеркознавчої експертизи, встановити, чи дійсно вказані вище документи були підроблені, а, отже, і земельна ділянка, яка є предметом спору, вибула із володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради не з її волі, неможливо. Відповідно до інформації наданої Позивачем та відповідно до рішень Київської міської ради, на які посилається Позивач, земельна ділянка, яка є предметом спору призначена для продажу на земельних торгах (аукціоні) і за умови задоволення позовних вимог Позивача на виконання рішень Київської міської ради буде повернута у комунальну власність територіальної громади міста Києва, а згодом відчужена з комунальної власності територіальної громади міста Києва у приватну власність за плату. При цьому, найбільш ефективним способом використання свого права власності на земельну ділянку, яка є предметом спору, територіальна громада міста Києва, в особі Київської міської ради визначила продаж її на земельних торгах з метою отримання плати за передачу права власності на таку земельну ділянку. Виходячи з норм Закону України «Про місцеве самоврядування», Земельного кодексу України, Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», плата за відчуження земельної ділянки має бути використана для матеріального та фінансового забезпечення місцевого самоврядування територіальної громади міста Києва. Таким чином, в підсумку внаслідок задоволення позовних вимог Позивача буде задоволено інтерес територіальної громади міста Києва, в особі Київської міської ради, щодо отримання плати за передачу права власності на земельну ділянку з метою матеріального та фінансового забезпечення місцевого самоврядування. Відповідач вважає, що Позивачем не дотримано вимог ч. 2 ст. 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, втручання Позивача в право на мирне володіння майном Відповідача не пропорційне, становить надмірний тягар, не забезпечує «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволені позовних вимог по справі №754/1376/18 про витребування земельної ділянки площею 0,1403 га по [ADDRESS] у [PERSON] в повному обсязі; судові витрати покласти на Позивача. 07.06.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій зазначено про те, що матеріали цивільної справи містять достатньо доказів того, що рішення Київської міської ради та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, які стали підставою для внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про набуття права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку взагалі не видавались уповноваженим органом. Отже, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] проведена на підставі неіснуючого рішення КМР та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Крім того, у відзиві представник Відповідача посилається на неможливість розгляду даної цивільної справи за відсутності висновку почеркознавчої експертизи. Необгрунтованими є зазначені доводи з огляду на наступне. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» вказано на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з'ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду (п. 1, 2). Таким чином, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Крім того, недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку. Матеріалами справи підтверджується, що реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку проведено на підставі рішення, яке не приймалось та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який не видавався. Тобто, для повного та всебічного розгляду даної справи по суті не потрібні спеціальні знання у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, а призначення судом експертизи не вплине на предмет спору. у відповідності до вимог статей 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-1цс15. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв'язку з реєстрацією правочинів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Також, згідно правового висновку, викладеного в п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 встановлено, що за положенням ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. З урахуванням викладеного, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки право власності територіальної громади міста Києва на неї не припинялося. Метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-92цс13. Витребування спірної земельної ділянки на користь територіальної громади міста, яка вибула з власності поза волею власника відповідає критерію законності, оскільки її витребування здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності. Реєстрація права власності за [PERSON] спірної земельної ділянки фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, яка є комунальною власністю територіальної громади. Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям земельної ділянки із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес. У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади земельної ділянки, яка незаконно вибула з власності територіальної громади. У вказаній справі встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу від 02.12.2016 року, укладеним між ним та [PERSON] У разі задоволенні позову прокурора про повернення у комунальну власність спірної земельної ділянки, яка вибула із такої власності незаконно, добросовісний власник, із власності якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. На підставі викладеного, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги. 17.07.2018 року до суду надійшли заперечення від представника відповідача, в яких зазначено, що Позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами, що витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та рішення Київської міської ради від 27.12.2013 року № 2086/3231 є підробленими документами та такими, що не створюють правових наслідків для права володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою, та, як наслідок, незаконне володіння відповідачем спірної земельної ділянки, з можливістю витребування цього майна із його володіння. Також позивачем не надано жодного документи, що підтверджує прав комунальної власності на дану земельну ділянку за Київською міською радою. Представник відповідача зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами право власності Київської міської ради на земельну ділянку площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва, а також не доведено належними та допустимими доказами незаконне володіння відповідачем земельною ділянкою площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва, як підстави застосування статті 388 ЦК України. На підставі викладеного, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.09.2018 року задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог [PERSON] 28.11.2018 року від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 до суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких зазначено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та рішення Київської міської ради від 27.12.2013 року № 2086/3231 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 21.11.2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва. У подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3049 відчужив зазначену земельну ділянку [PERSON] Відомості про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] за [PERSON] внесено 02.12.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. Разом з тим, зазначена земельна ділянка належить до комунальної власності та незаконно зареєстрована на праві власності. За вказаним фактом Київською місцевою прокуратурою № 3 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017101030000035 від 05.04.2017 за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України за фактом незаконного відчуження земельної ділянки територіальної громади [ADDRESS]. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження доручено СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві. В ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до інформації Київської міської ради від 16.05.2017 року № 225-ск-1635, рішення від 27.12.2013 року № 2086/3231 в управлінні організаційного та документального забезпечення Київської міської ради не зареєстровано, 27.12.2013 року взагалі не проводились пленарні засідання Київської міської ради. Разом з тим, за інформацією Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 29.03.2017 року № 0-26-0.22-3177/2-17, державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Бандурою Р.В. витяг з Державного земельного кадастру номер НВ-800030792016 від 16.11.2016 не видавався. Тобто, про реєстрацію права власності на земельну ділянку на підставі неіснуючого рішення КМР та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку місцевій прокуратурі стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження зареєстрованого 05.04.2017 року. Підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави в особі Київради відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» стало неналежне здійснення Київською міською радою повноважень по захисту державних інтересів. На території міста Києва правомочності власника землі від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада. Відповідно до ст. 18-2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 189 Земельного кодексу України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. Однак, Київська міська рада, яка відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України наділена державою повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади міста, тривалий час не вживала заходи щодо витребування земельної ділянки та не здійснювала належного контролю щодо раціонального використання землі на території м. Києва. Київською місцевою прокуратурою № 3 з метою вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлялися запити до Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) щодо законності використання спірної земельної ділянки. Зокрема, листом Департаменту земельних ресурсів від 12.04.2017 року № 057023-6560 місцеву прокуратуру проінформовано, що Київрада не приймала рішень щодо передачі спірної земельної ділянки фізичній чи юридичній особі. Крім того, Департаментом на даний час опрацьовується питання продажу на земельних торгах (аукціоні) спірної земельної ділянки для будівництва та експлуатації будівлі громадського призначення, закладів торгівлі та громадського харчування. Також, Департаментом земельних ресурсів проведені обстеження спірної земельної ділянки, за результатом яких складено акти обстеження від 11.04.2017 року № 17-0511-03 та від 10.10.2017 року № 17-1598-03 в яких зазначено, що при використанні спірної земельної ділянки вбачається порушення вимог земельного законодавства, а саме: самовільне зайняття земельної ділянки. Київрада листом від 16.05.2017 року № 225-СК-1635 проінформувала, що Київрада не приймала рішення від 27.12.2013 року №2086/3231, а також, що 27.12.2013 року взагалі пленарні засідання не проводились. Таким чином, вказане свідчить про неналежне здійснення Київською міською радою повноважень по захисту державних інтересів, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» стало підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру шляхом пред'явлення відповідного позову з метою захисту інтересів держави. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 04.12.2018 року від заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 до суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких зазначено, що Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2017 року у справі 754/6153/17 задоволено клопотання слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у Києві, погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 3 м. Києва про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме: документів, що стали підставою для вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. нотаріальної дії - реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0, 1403 га (кадастровий номер [NUMBER]), яка розташована за адресою: [ADDRESS]; документів, що стали підставою для вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. нотаріальної дії - реєстрації за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. На виконання вказаної ухвали, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. листом від 02.06.2017 № 91/01-16 проінформувала СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві про те, що оригінали документів, на підставі яких вносились відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про спірну земельну ділянку, після реєстрації права власності повернуто власникові земельної ділянки - [PERSON], тому надати оригінали документів немає можливості. Також, в ході виконання вказаної ухвали встановлено, що оригінали документів, що стали підставою для вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. нотаріальної дії - реєстрації права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку, вилучені СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Представник прокурора у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить відкласти розгляд справи, у зв'язку з перебуванням на лікуванні. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - приватний нотаріус КМНО Кударенко В.М. - у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення прокурора, представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 3 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017101030000035 за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження земельної ділянки територіальної громади [ADDRESS]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та рішення Київської міської ради від 27.12.2013 року № 2086/3231 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва (а.с. 33-36). На підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3049, [PERSON] відчужив земельну ділянку площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва [PERSON] (а.с. 12-13). Як вбачається з відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 057023-6560 від 12.04.2017 року та № 057023-20526 від 16.11.2017 року, рішення щодо передачі зазначеної земельної ділянки будь-якій юридичній чи фізичній особі у власність (користування) Київська міська рада не приймала. Інформація про оформлення речових прав на земельну ділянку, передбачених ст. 126 Земельного кодексу України, в міському земельному кадастрі відсутня (а.с. 21). Згідно відповіді Київської міської ради від 16.05.2017 року №225-ск-1635, рішення від 27.12.2013 року № 2086/3231 в управлінні організаційного та документального забезпечення Київської міської ради не зареєстровано, 27.12.2013 року взагалі не проводились пленарні засідання Київської міської ради (а.с. 30). Також, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однією з підстав реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] став витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-800030792016, виданий 16.11.2016 року державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Бандурою Р.В. Разом з тим, за інформацією Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 29.03.2017 року № 0-26-0.22-3177/2-17, державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Бандурою Р.В. витяг з Державного земельного кадастру номер НВ-800030792016 від 16.11.2016 не видавався (а.с. 31-32). За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Так, згідно частин 1,2 ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Рішення про вилучення, передачу спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст.ст. 6, 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог п. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Місцеве самоврядування в місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, та їх виконавчі органи. Порядок формування та повноваження міських, районних у містах рад визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» з особливостями, передбаченими цим законом (ст. ст. 6, 9 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ»). Згідно зі ст. 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на їх території належить розпорядження землями територіальної громади міста. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акту. Статтею 387 ЦК України установлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 цього ж Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статтями 387, 388 Цивільного кодексу України). У зв'язку із цим необхідно розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,1403 га по [ADDRESS] (кадастровий [NUMBER]) належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатись нею. У даному випадку вірним способом захисту порушеного права на земельні ділянки є пред'явлення до суду віндикаційного позову в порядку, визначеному ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок. Крім цього, держава в особі уповноваженого органу державної влади не була стороною вищезазначених правочинів, тому має право на витребування майна в порядку передбаченому ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15. Згідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 59 вказаного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Водночас встановлено, що Київською міською радою рішення про передачу земельної ділянки площею 0,1403 га по [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), у власність [PERSON] або будь-яким іншим особам не приймалось. Таким чином, згідно з вимогами ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без часті та поза межами волі дійсного власника. Зважаючи на те, що спірна земля незаконно вибула із власності територіальної громади міста Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України на користь власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 09.02.2017 (справа № 910/9149/15), постановах Верховного Суду України від 29.06.2016 (справа № 6-1376ц16), від 02.03.2016 (справа № 6-3090цс15). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Відповідно до ст. 13, 14 Конституції України, земля її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, що перебувають під особливою охороною держави. Прийняття спірного рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки водного фонду, яка відповідно до закону не може перебувати у приватній власності фактично позбавляє Український народ можливості володіти, користуватися та розпоряджатися землями водного фонду водного об'єкту загальнодержавного значення. Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратур» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частинами 3 статті 56 ЦПК України визначено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовами. Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави,в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту,визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що рішення щодо передачі земельної ділянки площею 0,1403 га, розташовану по [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]) у Деснянському районі м. Києва будь-якій юридичній чи фізичній особі у власність (користування) Київська міська рада не приймала, рішення від 27.12.2013 року № 2086/3231 в управлінні організаційного та документального забезпечення Київської міської ради не зареєстровано, державним кадастровим реєстратором Головного управління Держгеокадастру у м. Києві Бандурою Р.В. витяг з Державного земельного кадастру номер НВ-800030792016 від 16.11.2016 року не видавався. Таким чином, вказана земельна ділянка незаконно вибула із власності територіальної громади, без відповідного волевиявлення власника, з порушенням порядку встановленого чинним законодавством щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність, а тому підлягає витребуванню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь прокуратури підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 87884, 34 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved