Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що Рішенням Київської обласної ради від 30 вересня 2010 року № 809-34-V затверджено Київську обласну програму підготовки лікарських кадрів для лікувальних закладів сільської мережі на 2010-2017 роки, що передбачала навчання студентів в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за кошти обласного бюджету. З урахуванням зазначеної програми 07 червня 2011 року між Головним управлінням охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації та [PERSON] було укладено договір відповідно до якого визначено, що Відповідач навчається в університеті за спеціальністю «лікувальна справа». Пунктом 2.2.5. Договору встановлено, що Позивач має право отримати від Відповідача кошти в повному обсязі сплачені за його навчання з урахуванням інфляції та індексації у разі невиконання умов договору та відмови від відпрацювання на направлення Позивача протягом 3 років у лікувально-профілактичному закладі Київської області. Листом від 29 жовтня 2018 року Позивача було повідомлено, що Відповідачем завершено навчання в Університеті. Відповідач до Позивача не зверталася щодо отримання направлення на роботу за персональним розподілом або довідки про право самостійного працевлаштування. Пунктом 2.3.3. Договору визначено, що Відповідач по закінченню навчання повинен відпрацювати не менше трьох років за направленням виданим Позивачем в одному з лікувально-профілактичних закладів Київської області. Відповідач до Позивача після завершення навчання не звернулася щодо отримання направлення на працевлаштування в заклад охорони здоровця Київської області. Так вартість навчання відповідно до договору укладеного між Позивачем та Відповідачем становить 80 784, 00 грн., вартість за 1 семестр 6732,00 грн. Тому позивач просив, стягнути з Відповідача на користь Позивача кошти за навчання у розмірі 67320,00 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.01.2020 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та розпочато підготовче провадження. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2020 року задоволено позов Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про стягнення коштів за навчання. До суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду посилаючись на те, що вказане заочне рішення було ухвалено за її відсутності, що позбавило відповідача можливості довести суду підстави стосовно яких позов задоволенню не підлягає. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2020 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про стягнення коштів задоволено. Заочне рішення від 04 травня 2020 року по цивільній справі за позовом Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про стягнення коштів скасовано. Розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник відповідача проти позову заперечує. Зазначає, що позов ґрунтується на тому, що Рішенням Київської обласної ради від 30 вересня 2010 року №809-34-У затверджено Київську обласну програму підготовки лікарських кадрів для лікувальних закладів сільської мережі на 2010-2017 роки, що передбачала навчання студентів в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за кошти обласного бюджету. З урахуванням зазначеної програми 07 червня 2011 року між Головним управлінням охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації та [PERSON] було укладено договір відповідно до якого визначено, що Відповідач навчається в університеті за спеціальністю «лікувальна справа». Пунктом 2.2.5. Договору встановлено, що Позивач має право отримати від Відповідача кошти в повному обсязі сплачені за його навчання з урахуванням інфляції та індексації у разі невиконання умов договору та відмови від відпрацювання на направлення Позивача протягом 3 років у лікувально-профілактичному закладі Київської області. Разом з тим, до позову, що був отриманий відповідачкою, не було додано документів, які б свідчили про перерахування позивачем на розрахунковий рахунок Національного медичного університету імені О.О. Богомольця коштів. Крім цього, відповідно до листа Департаменту охорони здоров`я від 13.10.2020, Департамент не може надати фінансові документи, оскільки ці документи ніби то знищені. Основним нормативно-правовим актом при визначенні строків зберігання документів, їх відборі на постійне чи тривале (понад 10 років) зберігання або для знищення з 01.01.13 р. є Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджений наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5. Даним наказом передбачено термін зберігання фінансової звітності зведеної та річної - до ліквідації організації.. Отже, якщо позивач обґрунтовує свій позов пунктом 2.2.5. Договору про співпрацю, то повинен подати до суду докази саме сплати коштів за навчання [PERSON] . Разом з тим, до позову не додано жодного фінансового документу, який би свідчив про виконання позивачем умов Договору про співпрацю від 07 червня 2011 року, що був укладений між Головним управлінням охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації та [PERSON] . Крім цього, позивачем не додано документу, що Департамент охорони здоров`я Київської обласної держаної адміністрації є правонаступником Головного управління охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Також слід зазначити, що Бородянським районним судом Київської області 06 липня 2020 року прийняте рішення про відмову у задоволенні аналогічного позову. Іванківським районним судом Київської області 14 липня 2020 року також прийняте рішення про відмову у задоволенні аналогічного позову. Враховуючи вищезазначене представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про стягнення коштів за навчання з [PERSON] . Представник позивача в судове засідання 30.08.2021 не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. В поданих письмових поясненнях, позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання 30.08.2021 не з`явилася. В попередніх судових засіданнях проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що Рішенням Київської обласної ради від 30 вересня 2010 року №809-34-V затверджено Київську обласну програму підготовки лікарських кадрів для лікувальних закладів сільської мережі на 2010-2017 роки, що передбачала навчання студентів в Національному медичному університеті імені О.О. Богомольця за кошти обласного бюджету. З урахуванням зазначеної програми 07 червня 2011 року між Головним управлінням охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації та відповідачем було укладено договір відповідно до якого визначено, що Відповідач навчається в університеті за спеціальністю «лікувальна справа». Пунктом 2.3.3. Договору визначено, що Відповідач по закінченню навчання повинен відпрацювати не менше трьох років за направленням виданим Позивачем в одному з лікувально-профілактичних закладів Київської області. Листом від 29 жовтня 2018 року Позивача було повідомлено, що Відповідачем завершено навчання в Університеті. Пунктом 2.2.5. Договору встановлено, що Позивач має право отримати від Відповідача кошти в повному обсязі сплачені за його навчання з урахуванням інфляції та індексації у разі невиконання умов договору та відмови від відпрацювання на направлення Позивача протягом 3 років у лікувально-профілактичному закладі Київської області. Суду не надано документи, які б свідчили про перерахування позивачем на розрахунковий рахунок Національного медичного університету імені О.О. Богомольця коштів. Відповідно до листа Департаменту охорони здоров`я від 13.10.2020, Департамент не може надати фінансові документи, оскільки ці документи знищені. Позивачем не додано документу, який підтверджує що Департамент охорони здоров`я Київської обласної держаної адміністрації є правонаступником Головного управління охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації. Позивачем на запит адвоката представника відповідача не надано доказів про наявність у позивача направлення відповідача на роботу за персональним розподілом також суду надано договір з Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця від 03 січня 2017 року про організацію підготовку інтерна в інтернатурі на кафедрі терапії, інфекційних хвороб, для отримання ним кваліфікації лікаря (провізора) за спеціальністю загальна практика - сімейний лікар без виплати стипендії. Вказані освітні послуги надані за рахунок відповідача. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України, встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За положенням ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed