Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач, вточнивши позовні вимоги, звернувся з позовом до суду до відповідачів в якому просить визнати договір дарування 3/20 частки домоволодіння [ADDRESS] укладену 08.05.2009р. між [PERSON] та [PERSON] угодою купівлі- продажу; розділити сумісне майно подружжя, а саме виділити в користування [PERSON] квартиру [ADDRESS], вартістю 275 822 грн., визнати за ним право власності на цю квартиру, виділити в користування [PERSON] 3/20 часток домоволодіння №16/37 по [ADDRESS] вартістю 282 004 грн., виділити в користування [PERSON] рухоме майно у вигляді: кухонного гарнітуру, кухонного стола з шістю стільцями, дивана, варочної поверхні, духової шафи марки «Бош», посудомиєчної машини марки «Сіменс», витяжки, холодильнику, спального гарнітуру, телевізору ЖК «Сіменс 22», телевізору ЖК «Сіменс 101», мякої меблі, меблевої стінки, шафи- купе, вітражу ручної роботи загальною вартістю 134 000 грн. Вимоги позову мотивовані тим, що він з 1995р. по вересень 2011р. перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Вказує, що за час сумісного проживання ними було набуто майно у вигляді 3/20 часток домоволодіння [ADDRESS] за договором дарування, однак ця угода є удвавною, оскільки насправді вони придбали це майно за договором купівлі- продажу вартістю 44 000 доларів США, що підтверджується розпискою про отримання представником [PERSON] від [PERSON] вказаних грошових коштів. Також в період сумісного життя ними була придбана квартира [ADDRESS]., вартістю 275 822 грн. Також ними було придбано рухоме майно вартістю 134 000 грн., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] Оскільки добровільно розділити майно не представляється можливим він вимушений звернутися до суду. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просить розділити спільне майно подружжя, а саме виділити їй 1/2 частку грошових коштів у розмірі 20 250 грн. та стягнути їх з відповідача [PERSON] не її користь. Вимоги позову мотивовані тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, за період сумісного проживання ними було набуто сумісне майно у вигляді грошових коштів у сумі 5 000 доларів США, що еквівалентно 40 500 грн., які знаходились на картковому рахунку відкритого на імя [PERSON] у Севастопольській філії Приватбанку, після розлучення зазначені грошові кошти залишились у власності відповідача. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі по викладених підставах. Представник відповідача частково визнала позов. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час та місце судового засідання сповіщений належним чином, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує, вказує на те, що він подарував належну йому частку будинку [PERSON] Третя особа [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що під час сумісного проживання [PERSON] придбала за договором купівлі- продажу квартири від 24 червня 2003р., посвідченого приватним нотарусом Севастопольського міського нотаріального округу, квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до довідки про наявність житлової площі право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] Також відповідно до договору дарування від 08 травня 2009р., посвідченого приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №541, [PERSON] є власником 3/20 частки житлових будинків з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно з витягом з реєстру прав власноста на нерухоме майно (а.с.9) право власності на 3/20 частки вказаного житлового будинку зареєстровано за нею в КП «БТІ та ДРОНМ» СМР. Позивач вказує, що спірний договір дарування є удаваним правочином, оскільки між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі- продажу, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів. Відповідно до розписки (а.с.7) вбачається, що [PERSON] який діє на підставі довіреності №470 від 25.04.2009р. від імені [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 44 000 доларів США від [PERSON] за продані 3/20 частки будинку за адресою [ADDRESS] Згідно з довіреністю від 25 квітня 2009р. (а.с.86), посвідченої приватним нотаріусом Севастопольського МНО та зареєстрованої в реєстрі за №470, [PERSON] уповноважив [PERSON] подарувати належні йому 3/20 частки домоволодіння з надіврними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на імя [PERSON] Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Мотивуючи свої вимоги позивач посилається на розписку від 08.05.2009р., однак відповідно до довіреності від 25 квітня 2009р. [PERSON] уповноважив [PERSON] на укладення саме договору дарування, повноважень на укладення договору купівлі- продажу та отримання грошових коштів не надавалось, таким чином з яких підстав [PERSON] отримано від [PERSON] грошові кошти у розмірі 44 000 доларів США суду не зрозуміло. Сам Дарувальник стверджує, що у нього був чіткий намір подарувати спірне майно, що також не заперечується поясненнями [PERSON], про те що вона отримала 3/20 частки домоволодіння з надвірними будівлями, що знаходяться [ADDRESS] в дар. Таким чином суд вважає, позовні вимоги в частині визнання договору дарування удаваним такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Зі змісту ст.ст.69, 70 СК України, слідує, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наведене узгоджується з вимогами ст.ст. 368 -370, 372 ЦК України. У відповідності до п.23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Особистим майном відповідача є 3/20 частки будинку за адресою [ADDRESS] оскільки належать [PERSON] на підставі договору дарування та за змістом ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю одного з подружжя є майно набуте під час шлюбу але за договором дарування. Щодо вимог про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] суд зазначає наступне. В Постанові Пленуму Верховного Суду за № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що « рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об»єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України». Враховуюче вищевикладене, з огляду на те, що зазначене вище майно є спільною сумісною власністю сторін по справі як подружжя, суд вважає за необхідне розділити майно таким чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] у задоволенні інших вимог відмовити. Суд не вважає такими що підлягають задоволенню вимоги про визнання сумісним майном подружжя кухонного гарнітуру, кухонного стола з шістю стільцями, дивана, варочної поверхні, духової шафи марки «Бош», посудомиєчної машини марки «Сіменс», витяжки, холодильнику, спального гарнітуру, телевізору ЖК «Сіменс 22», телевізору ЖК «Сіменс 101», мякої меблі, меблевої стінки, шафи- купе, вітражу ручної роботи загальною вартістю 134 000 грн..

Outcome: partial