Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів про зняття арешту з майна, мотивуючи його тим, що 12.08.2016 року державний виконавець Теофіпольського відділу наклав арешт на належне йому на праві власності майно - частку приміщення мясомолочного павільйону у комплексі за адресою смт Теофіполь вул Макаренка 33 та на частку квартири №18 у будинку №5 по вул Юності в смт Теофіполь з метою примусового виконання рішення Теофіпольського районного суду від 11 травня 2011 року, яким задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнено з [PERSON], [PERSON] на користь банку 592773,70 грн боргу. Оскільки майно належить йому, а не боржникам, так як за договором дарування від 18 жовтня 2013 року [PERSON] подарувала йому 13/100 частки мясомолочного павільйону у комплексі за адресою смт Теофіполь вул Макаренка 33, 24.10.2013 року [PERSON] подарувала йому 1/4 частки квартири 18 будинку 5 по вул Юності в смт Теофіполь, він не є стороною виконавчого провадження, тому належні йому частка приміщення та частка квартири не можуть бути стягнені в рахунок боргу. Відповідач за первісним позовом ПАТ «УніверсалБанк» звернувся в суд із зустрічним позовом про визнання договорів дарування недійсними, оскільки вони укладенні між матірю та сином, у дарувальника немає іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, то в дійсності договори дарування були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання такого майна від виконання рішення суду про стягнення коштів. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримав, зустрічний позов не визнав та пояснив, що оскільки власником 1/4 частки квартири №18 за адресою смт Теофіполь вул Юності 5 та 13/100 частки мясомолочного павільйону у комплексі за адресою смт Теофіполь вул Макаренка 33 є [PERSON], який не є стороною виконавчого провадження, договори дарування від 18 жовтня 2013 року та 24.10.2013 року укладені між [PERSON] та [PERSON] у звязку з хворобою дарувальника і вона, як мати боячись за своє життя, мала на меті забезпечення свого сина нерухомим майном, а не ухилення від виконання рішення суду, тому вважає , що зустрічний позов є безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає, просив первісний позов задовольнити. Представник відповідача за первісним позовом ПАТ «УніверсалБанк» первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав та пояснив, що рішенням Теофіпольського райсуду від 11 червня 2011 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнено з [PERSON], [PERSON] на користь банку 592773,70 грн боргу та судових витрат 1820 грн. На підставі виконавчого листа 09.02.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно боржників. Знаючи про зазначене рішення та наявність арешту на майно, [PERSON] 18 жовтня та 24 жовтня 2013 року подарувала , відповідно, 13/100 частки мясо-молочного павільйону у комплексі за адресою смт Теофіполь вул Макаренка 33 і 1/4 частку квартири №18 за адресою смт Теофіполь вул Юності 5 своєму чину [PERSON] Оскільки рішення суду про стягнення боргу не виконане, у [PERSON] немає іншого рухомого чи нерухомого майна, вважає, що договори дарування укладенні з метою ухилення від виконання рішення суду, тому є фіктивними. Просить задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити. Представник третьої особи Теофіпольського районного відділу ДВС [PERSON] первісний позов не визнала, пояснила, що на виконання виконавчого листа №1 виданого 14.07.2011 року Теофіпольським районном судом про солідарне стягнення з [PERSON], та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості в сумі 592773,70 гривень 09.02.2012 року нею відкрито виконавче провадження з накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника, копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження. 20.02.2013 року на виконання виконавчого провадження реалізовано з прилюдних торгів квартиру №14 по вул. Заводській в смт Теофіполі, яка належала [PERSON], 29.07.2016 року накладено арешт на рахунок [PERSON] в ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до отриманих відповідей ДПС та ПФУ боржник доходу та пенсії не отримує, земельних ділянок та сільськогосподарської техніки не виявлено. Встановлено, що за боржником зареєстроване рухоме майно автомобіль МАЗДА 6 2005 року випуску, який знаходиться в заставі ПАТ «ДельтаБанк», згоди на реалізацію заставодержатель не надав. 12.08.2016 року державним виконавцемвнесено обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі постанови від 09.02.2012 року. Вважає, що укладаючи у жовтні 2013 року договори дарування нерухомого майна, [PERSON], достовірно знаючи про те, що на все її рухоме та нерухоме майно накладено арешт, свідомо ухилилася від виконання рішення суду, яке станом на день розгляду справи так і не виконане. Просила зустрічний позов задовольнити. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] та третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус [PERSON] , про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно, в суд не зявилися, від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та заперечення на зустрічний позов, згідно якого їй не було відомо про наявність арешту на її рухоме та нерухоме майно, тому, укладаючи договори дарування майна своєму сину, жодним чином не намагалася ухилитися від виконання рішення суду, а керувалася лише турботою про матеріальне благополуччя сина. Суд вважає можливим проводити розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню, у задоволенні первісного позову необхідно відмовити. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У п. 24 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Відповідно до ст. 57, ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Теофіпольського районного суду від 11 травня 2011 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнено з [PERSON], [PERSON] на користь банку 592773,70 грн боргу та судових витрат 1820 грн. На підставі виконавчого листа 09.02.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно боржників. Згідно договору дарування частки майна від 18.10.2013 року, [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] 13/100 частки мясомолочного павільйону у комплексі за адресою смт Теофіполь вул Макаренка 33, перехід права власності зареєстровано цього ж числа у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно договору дарування частки квартири від 24.10.2013 року, [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] 1/4 частки квартири №18 за адресою смт Теофіполь вул Юності 5, перехід права власності зареєстровано цього ж числа у реєстрі речових прав на нерухоме майно. 12.08.2016 року державний виконавець внесла відомості у Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо арешту зазначеного майна. Суд критично оцінює твердження відповідача [PERSON] про те, що вона не знала про наявність арешту на майно, оскільки це спростовується доказами, наявними у справі, а саме: згідно витягу з журналу реєстрації вихідної кореспонденції, 09.02.2012 року [PERSON] направлена постанова про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно боржників, вказана постанова надіслана боржнику рекомендованим листом про що свідчить список №41 поштових відправлень від 10.02.2012 року. Крім того, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 3 жовтня 2013 року скасовано рішення Теофіпольського райсуду від 3 червня 2013 року за позовом ПАТ «УніверсалБанк» до приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція», відділу ДВС Теофіпольського РУЮ, треті Особи [PERSON], [PERSON] про визнання результатів аукціону недійсними. У зазначеній справі доказом, зокрема, була постанова державного виконавця від 09.02.2012 року про відкриття провадження по справі та накладення арешту на все майно боржників. Про наявність зазначених рішень [PERSON] знала, оскільки згідно рекомендованого повідомлення від 13.06.2013 року вона отримала рішення Теофіпольського райсуду, згідно заяви від 02.10.2013 року просить Апеляційний суд Хмельницької області розглядати справу у її відсутності. Згідно довідки ВУЖКГ від 19.03.2017 року, у квартирі №18 по вул Юності 5 в смт Теофіполі зареєстровані [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не зареєстрований, у позовній заяві він вказав місце проживання смт Теофіполь вул Заводська 8а кв 14. [PERSON] не надано доказів, що [PERSON] здійснював будь-які дії, які б свідчили про реалізацію повноважень власника на володіння, користування та розпорядження набутим за договорами дарування майном. Реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно сама по собі не є доказом реального настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки така реєстрація передбачена ст 182, 331 ЦК України, ЗУ «Про нотаріат» та «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відчужуючи спірне майно своєму сину, [PERSON] знала про судове рішення про стягнення з неї на користь ПАТ «УніверсалБанк» заборгованості в сумі 592773,70 грн боргу та судових витрат 1820 грн, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, тому оспорювані договори дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час їх укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірні приміщення від [PERSON] до її сина [PERSON]О, та вважає встановленим наявність умислу на укладення договорів дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Зазначене узгоджується із правовою позицією Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в ухвалі від 15 липня 2015 року у справі №274/4637/14-ц . Оскільки суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, то суд вважає необхідним у задоволенні первісного позову відмовити. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved